76 Th. Kjerulf. 



udsættes at foregå. De, der antage, at granit dannes efter- 

 hånden ved visse - hidtil lidet udviklede — kemiske pro- 

 cesser, som skulde tilføre noget og bortføre andet i mas- 

 serne, bruge tid og atter tid som et væsentligt moment. De 

 antage, at den gamle granit, hvorpå dis.-e konglomerater 

 hvile, ikke var granit fra forst af, men at den først ved om- 

 vandling gjennem tiderne blev granit. De må da også an- 

 tage, at di^^se brudstykker af granit i konglomeraterne frem- 

 stod som granit brudstykker først ved omvandling. Dog de 

 forskjellige brudstykker ligge ikke sammen zonevis , her af 

 et slags og her af et andet slags. De store forvandlinger 

 og ombytninger af stoffe, som vi maske dristigen skulde 

 kunne tænke os rum for i de store masser, øine vi her ikke 

 rum for. De forskjelligste brudstykker ligge uordentlig sammen. 

 Hvorledes ^kulde vi kunne forklare, at nogen specifisk for- 

 skjellig forvandling her kunde have fundet sted, lom gjorde 

 en knolle til granit, en til marmor, atter en anden gneis 

 0. s. v. — alt indenfor mellemrum af nogle tommer? Og 

 hvorledes skulde det gå til, at disse så gjennemgribende for- 

 vandlinger med de enkelt liggende knoller ikke også skulde 

 have indvirkel på selve grundmassen, som omslutter knollerne? 

 Men grundmassen i konglomeratet er netop den samme 

 grønne klorit-holdige s kile r- eller lersten-masse, 

 som vi også kjende andetsteds fra i de .sædvanlige tron d- 

 hjeraske skifere uden knuller Denne grundmasse er 

 altså ikke her fremgået som et i)rodiikt af nogen forvand- 

 ling; det er den sædvanlige skifer. Og i den sædvanlige 

 skifer ligge brudstykker af andre, f:einmede, men dog sæd- 

 vanlige bergarter. Og disse brud.' tykker har bibeholdt sin 

 natur. Men livad bliver der altsü her tilovers af alle hine 

 store omvandlinger, som skulle have giebet masserne, uår 



