10 Theodor Kjerulf 



mellcm Langjöklen ogEyafjallajöklen. En nordostlig Hoved- 

 retning gjör sig gjældende i Elvelöbet, Heklas Kjædetog og i 

 de meget hyppige Afskærings-Linier efter h. 3, hvor stedse 

 Profiler med Lagordning komme tilsyne. De forherskendc 

 brune Tuffe bestemme Landskabets Lokalfarve; Formerne ere 

 jævne, ensartet ailöser det ene Taffelparti det andet. Tuffen 

 naaer ofte en Mægtighed af 100—200' uden Atbrydelse. 

 Traplavaen optræder især i de nedre Afdelinger, hyppig lys 

 og klingende med tynd Pladestruktur, der bliver til den samme 

 Pseudo-Skifrighed, som Heklas nyeste Lavaer besidde, betinget 

 ved meget fladtrykte, fast mikroskopiske Celler. 



Det vide Sletteland mellem Linien af Tuffjelde fra Lau- 

 gardalr til Haukadalr og Thjorså har en Middelhöide af 3 — 

 400', er bedækket af Alluvier, Myr og tuet Græsbund, opskaaret 

 af Elve og besat med 100—200' höiere opragende Tunger 

 af skuret Traplava eller tæt Trap, sjeldnere med afsondrede 

 Taffelpartier, der naae 1000'. Hvor Hvita, Laxå og Bruara 

 forene sig, er Höiden kun 150', under Hekla 300'; herfra 

 bliver Sletten jævnere, sænkende sig som uoverskuelig Flade 

 mod Havet i SV. Blokkene paa MosfellsheiÔi med Balaner 

 vise, at hele denne meget lavere Strækning i en ikke fjern 

 Tid har været under Vand, Bunden af en Fjord. Den store, 

 afVand udbredte og fordeelte Tufformation blev da udstykket, 

 det Bortskyllede atter ophobet i Alluvier. Ogsaa Elvene, 

 der ved sit svagt heldende uvisse Lob let oversvömmede store 

 Strækninger, have siden efterladt saadanne. 



Enkelte Optegnelser fra denne Strækning: Ved MiÔdalr 

 Tufconglomerat med sparsomme Palagonilkorn; mellem Brok- 

 kerne især Klingsteenlavaen hyppig. Bindemiddelet er löst. 

 Tuffen derved let destruerbar, som saa ofte Tilfældet, og hvad 

 de rindcnde Vandes dybe Indskjæringer vise. — Ved Bruara 

 Lava som ved Hrafnagja. — Laugarfjall ved Geysir bcstaaer af 



