170 C. H. Lang-berg- 



ög^else i Melalinasserne, der kan have givet Anledning lil at 

 opstille Regelen om de krydsende Gange; men et saadant 

 muligt Tiirælde maa da bedönirnes efter de da forliaanden- 

 værende Omslændighedcr. At dette forholder sig saaledos 

 vil senere blive end mere indlyscnde. At en virkelig og in- 

 tim Berörelse mellem Gang og Baand er fornöden for at til- 

 veiebringe den virkende Kraft, det beviser forudon flere an- 

 förte Omstændiglu^der især det af Deichman udhævede Exem- 

 pel fra Gruben, Bestandige Liebe, der blev uholdig, „da en 

 fedtagtig, blaa Leerart gjorde Skillerum mellem Gang og 

 Baand." Saalængc Kraften ei er nærmere bestemt, kunne vi 

 vel ei sige, at Horngangene sætte en Grændse for dens 

 Virkeevne, hvilket dog bliver det rimeligste; men deres Tæt- 

 hed gjör i alle Fald, at IVIetallerne ei kunne komme igjen- 

 nom; med andre Ord: de indskrænke Gangenes Terrain, altsaa 

 deres Ertsindhold. Særdeles skjön bliver i denne Henseende 

 Erfaringen fra Gruben Blygangen, hvor vi saa, at Ertsindhol- 

 det aftog i samme Forhold som Horngangen nærmede sig 

 Grubegangen, d. v. s. i samme Forhold som Terrainet ind- 

 skrænkedes. Da imidlertid ingen saadan Horngang fandtes 

 paa Grubens Sydside, var Virksomheden der uforstyrret og 

 Gruben fölgelig ikke aldeles udrivværdig. Man kan saaledes 

 lettelig forklare, det af Deichman 1. c. p. 165 fremhævede 

 Factum „at Gangene undertiden ere ædle i det Lig- 

 gende, eller Hængende, og tværtom döve paa een 

 a f Siderne." Skjönt jeg ingen Grube kjender, hvor et saa- 

 dant Factum er paaviist, tvivler jeg dog ei paa, at det endog 

 hyppig er Tilfældet. At et muligt forekommende Besteg vil 

 have samme Virkning, er temnielig indlysende. Hvad nu Un- 

 dersletter og Klöfter angaaer, da synes de at hindre Kraften 

 i at naae videre, i alle Fald synes de mægtigere at maatte 

 være fyldte for al tilstede en Gjenncmgang for Melaldelene, 



