Om Ertsleiestederne paa Kong^sberg-. 171 



ganske lynde synes al burde forvolde mindre Hindringer i 

 begge Henseender. Ere de fyldte, ville de l»yppigst forholde 

 sig som Horngange; dog vil det her komme an paa det Ma- 

 teriales BeskalTenhed, der udfylder dem. Deres Retning maa 

 og have Indflydelse. Jo mere de slryge med Baandene, desto 

 mere Ligbed erholde de med Skiklaflösningerne, og blive 

 saa at sige indifferente; jo mere de nærme sig Gangene i 

 Strög, destomere Ligbed erholde de med Horngangène; at begge 

 Arter ved i Fald at gjennemskjære Baandene der aabne nye 

 Canaler for de paavirkede Metaldele, troer jeg nok at kunne 

 antage. Man vil saaledes lellelig forstaae, hvorfor de Erfa- 

 ringer, vi have erholdt om Sletterne, ere saa modsigende, 

 men at vi vistnok ogsaa forhen traf det Rigtige, naar man i 

 Almindelighed maa ansee dem for skadelige. 



Man seer saaledes, at man paa Kongsberg ikke er i Be- 

 siddelse af en eneste, offentlig vedkjendt Erfaring, der ei 

 paa det smukkeste stemmer med denne Antagelse. Jeg for- 

 moder, at ligesom Theorien og Erfaringen her kunne tjene 

 til gjensidig Bestyrkelse, denne ogsaa vil kunne afgive et 

 Middel til Bedömmelsen af mange Sagn og simple Paastandes 

 Rigtighed, dem jeg har havt liden eller ingen Anledning til 

 at blive bekjendt med, men som sjelden ved noget i Gang- 

 værende Bergværk af nogen Betydenhed savnes, og som 

 Hörensagen gaae i Arv fra Mnnd til Mand. 



Man kunde fremdeles opkaste det Spörgsmaal, hvorfor 

 Solvet findes hyppigst inde i Gangen, du dog Kraften har 

 sin Oprindelse fra OverHaden. Dette maa naturlig finde sin 

 Grund i, at Gangen er lige virksom paa begge Sider, saa- 

 vel i Hængende som Liggende, hvilke indbyrdes paavirke 

 hinanden. Endelig synes det ofte opkastede Spörgsmaal, „om 

 Solvet voxer i Gangen, det vil sige, om Sölvdannelsen frem- 

 deles fortsættes," at maatle besvares bekræftende, forsaavidt 



