310 P. C. Asbjörnsen 



ter, o^ om den da, som nu, havde gaael fra Syd mod Nord, 

 turde den maaskee dog ligesaalidt som nu ved Spidsbergen 

 have formaaet at gjöre nogen synderlig Forandring i vor 

 Fauna. Men hvis den i förste Tilfælde, ved Forandringer i 

 Landenes Beliggenhed, fik en modsat Retning, eller Landet i 

 det sidste Tilfælde af andre Aarsager forövrigt fik et mildere 

 Klima, erholdt den sydlige Ström en bestandig foröget Ind- 

 flydelse og gjorde vore Kyster beboelige for den celliske 

 Regions og Middelhavsregionens Dyrarter. Denne Indflydelse 

 vedvarer endnu og begunstiger en Flytning af den sydlige 

 Fauna mod Nord, i det ikke faa germaniske Arter mere og 

 mere udbrede sig i denne Retning ved Hjælp af den langs 

 den norske Kyst lobende Strömning, der som en Folge af 

 den bekjendte Golfström — forövrigt tillagt altfor mange mi- 

 rakulöse Virkninger — nordenom Skotland gaaer over til Norge, 

 hvilket den naar ved Söndmöre, for derfra at fortsætte sit 

 Lob i syd-nordlig Retning langs Kysten til Nordkap og ud 

 i Ishavet. Et Beviis for, at denne Udbredning og Flytning 

 mod Norden finder Sted, synes ulvivlsomt at fiemgaae deraf, 

 at Sårs under sin Reise i 1849 i Lofoten og Finmarken fandt 

 39 germaniske Arter, som ikke tilforn vare fundne i Fin- 

 marken, og som en endnu öiensynligere Kjendsgjerning anforer 

 Sårs i sin Indberetning om denne Reise, at Hummeren i de 

 sidsle Aar har begyndt at vise sig i Lofoten og nordre Fol- 

 denfjord, hvor den tilforn har været ubekjendt. Efter Sam- 

 me synes det ogsaa vanskeligt at forklare Forekomsten i 

 Finmarken af enkelte udmærkede germaniske Former, der i 

 Norge ikke ere fundne söndenfor Stal, uden ved at antage 

 deres Æg og Unger didförle ved Havströmmen fra de britti- 

 ske Kyster, hvor de ere almindelige, og endelig viser en 

 Sammenligning med den grönlandske Fauna, hvor de sydlige 

 Arters Indlrængen forhindres ved den langs Kysten lobende 



