Zoologisk Reise i Lofoten og Vesteraalen. 405 



Paa samme Maade som Væxtrigets Frembringelser hoved- 

 sageligen betinges af et Steds geologiske Ciiarakleer, afhæn- 

 ger igjen en Egns större eller mindre Rigdom paa Arter hö- 

 rende til Dyreriget af sammes Vegetation. Jo fattigere et 

 Steds Flora er, desto færre blive nemlig de Dyrformer, som 

 der ville kunne finde Betingtlserne for deres Ernæring, og 

 desto mere seer man ogsaa deres Antal at aftage. Som en 

 Yttring af denne almindelige Regel maa det udentvivl ansees, 

 at Ögruppen har saa ganske faa Insecter at opvise baade hvad 

 Ariernes og hvad Individernes Antal angaaer, saa at man 

 her ikke engang seer Noget til de store Myggesværme, der 

 i Finmarken o^ paa de sydligere Höifjeldssletter ere hyp- 

 pige nok, og hvis i Myrene levende Larver afgive en Hoved- 

 næring for mange af de der rugende Fuglearter. Med In- 

 seclerne forsvinde igjen de Vertebratdyr, hvis Næring disse 

 udgjöre, og er det vistnok atter som en Folge heral, at An- 

 tallet af Arter, hörende til Spurvefuglenes ellers saa talrige 

 Orden samt af flere Grupper blandt Sumpfuglene, er saa hoist 

 ubetydeligt, hvorved dog maa bemærkes, at Grunden til, at af 

 de i de alpinske Regioner ialmindelighed rugende Sumpfug- 

 learter neppe de Totrediedele forekomme i Lofoten og Ves- 

 teraalen, vel ogsaa for en stor Deel ligger i hvad ovenfor 

 er paapegct angaaende Situationen og Ubetydeligheden af de 

 Slrækninger, hvortil hine Regioner der ere indskrænkede. 



Jeg har ved Ovenstaaende kun ganske i Almindelighed 

 villet antyde Aarsagerne til Ögruppens Mangel paa Dyrarter, 

 og har som Exempter herpaa specielt nævnt Insecterne og 

 Landfuglene som de Grupper, hvor denne Mangel baade vi- 

 ser sig meest paafaldende og med störst Sikkerhed lader sig 

 udlede af de anförte Grunde. Disse gjælde vistnok ogsaa 

 tildeels for de övriga Dyrklasser; men da for deres Ved- 

 kommende tillige andre Hensyn komme meer i Betragtning, 



