Beretning om en botanisk Reise i Gudbrandsdalen. 227 



overordentb*»- steile Sider. Hele Plaleauel, hvis Höide aflager 

 mod Kilens Spids, lig'ger over Birkegrændsen, og dels vest- 

 lige Dcel — Heslbræpiggen — over Sneegrændsen, medens 

 den östlige af mig undersögte Deel alene med sin midterste 

 I»yg trænger op i Lavbeitet, og er kun paa enkelte Spidser 

 — hvoriblandt Storhö — bedækket med permanent Snee. 

 Den anden Plateau-Kile, som kaldes Ymes-Fjeld eller Galdhö 

 og som lægger sig ind i Bæverdalens Bifurkatur, idet den 

 skiller dens Hovedgreen Galde-Bygden fra dens Bigreen den 

 trange Sæterdal Visdalen, ligger med hele Plateaufladen over 

 Sneegrændsen, medens endog dens Fod höiere oppe i Vis- 

 dalen ligger over Birke-Grændsen. 



Med Hensyn til disse Bjergmassers geognostiske Beskaf- 

 fenhed, horer det hele Strög til den ældre Overgangs-For- 

 mation, naar undtages de lo sidstnævnte Plateaukiler, der begge 

 ere af Urformationen, Ymes-Fjeld af Syenit. 



Paa den hovedsagelig af tilskyllet Sand bestaaende fla- 

 dere Bund af den nys beskrevne næsten dichotomisk for- 

 grenede Fure ligger den beboede og for Agerdyrkning skik- 

 kede Deel af Vaage og Lom, nemlig langs Bredderne af 

 Vasdraget, hvis Hovedmasse i en lang Strækning af Furen 

 finder et bredere og kun lidet inklinerende Leie, og saaledes 

 danner Ota-Vand, der gjennem Elve fra alle Furens Ende- 

 grene (Ota- Elv, Bæ vra, V instr^Xfaaer sin Næring fra de hoie 

 Egne i Vesten og de her liggende Sneereservoirer, men som 

 ved Vaage-Kirken atter sammentrækker sig til en Elv, der 

 optager Fin-Elven fra Furens förste östlige Sidegreen, og 

 derpaa i Bunden af Furens Stammedeel styrter sig ned i 

 Longen, som den vistnok tilforer en större Vandmasse end 

 det fra Læsje og Dovre kommende Vasdrag. Fra det syd- 

 lige Vaage-Plateau modtager Ota-Elv kun ubetydelige Bidrag, 

 da dettes stærke Inklination mod ()st gjör, at den störste 



