228 J. Norman. f 



Mæiigde af dets Vamlmasse samler sig i en særskilt i Lou- 

 gen udilydende Elv. 



De dyrkbare Slriber langs Vasdragets Bredder ere saa 

 smale, at de med Undtagelse af Furens noget udvidede Bi- 

 furkaturer ei give Pläds til mere end een Gaard i Bredden, 

 og disse Gaarde ere i Bæverdalen ofte ei bredere end et 

 Riffelskuds Længde; ja paa detsidste Sted udfylder Elven i den 

 Grad Dalforet, at der paa sine Steder neppe bliver Rum til 

 en Vei, der kun uegentlig fortjener Navn af en saadan. — 

 Paa de dyrkbare Striber ligge i Regelen Gaardene meget tæt, 

 Ager aflöses idelig af Ager, og som Eng hviler en forholds- 

 viis saa ubetydelig Deel af Jorden, at Egnen uvilkaarligt min- 

 der om Skaanes frugtbare, alene med Ågre beklædte Sletter. 

 Foldrigheden af Byggen er ogsaa i disse Egne, fornemmelig Lom, 

 overordentlig, saaat Lom med sit ubetydelige dyrkbare Areal 

 ei alene brödföder sig selv, men endog kan forsyne Nabobyg- 

 derne, fornemmelig det mindre begunstigede Læsje, med Over- 

 skudet af sin Overflod. Denne Frugtbarhed skyldes for en 

 Deel den sædvanligviis meget hoie Sommervarme i det trange 

 og indknebne Dalföre, men fornemmelig en kunstmæssig og om- 

 hyggelig Agervanding, hvortil Våndet ofte hentes meget 

 langveis fra, deels gjennem gravede, deels gjcnnem Træ- 

 Render, og endelig den rigelige Gjödning, som et ved Sæter- 

 driften alene muligt særdeles stort Kreaturhold afkasler. 



Klimatet er, som man kunde vente, næmieMJionUjiiml^ 

 dog paavirkes det i de vestlige Egne utvivlsomt noget af 

 Kysten, uagtct de hoie Bjergmasser i Vesten naturligvis sætte 

 en betydelig Skranke for den meteorologiske Indvirkning af 

 Havet, der ogsaa kun med de indersle Grene af de dybe 

 Fiorde nærmer sig til Grændsen af Lom. Vinterkulden er 

 temmelig skarp, og Sommerhcden i Regelen stærk i selve 

 Dalen, hvad der blandt andet viser sig i Farven af Husenes 



