Om den litauiske Folkestamme. 297 



Deres Sprog ere, som för bemærket, kun briigelige blandt den 

 livegne Almiie. Stender siger S. 2—4 at det Polske er Her- 

 resproget i Litauen, at Letterne beherskes af de Tyske som 

 Livegne og at deres Sprog er „eine gemeine Bauernsprache." 

 Egentlig Literatur have disse Tungemaal derfor heller ikke. 

 Den Dyrkelse, de have faaet, bestaar i grammatiske og lexi- 

 kalske Optcgnclser fornemmelig til Brug for Præsterne, der 

 næsten ere de eneste dannede Mennesker, som have Behov for at 

 underholde sig med Bönderne i deres eget Tungemaal, og i 

 den sidste Tid de sammenlignende Sprogforskeres Bemærk- 

 ninger over disse Sprogformer. 



De Sprogarbejder af förste Slags, som jeg har seet 

 nævnte, ere: 



A. 1) Erster Versuch einer kurz verfasslen Anleitung zur 



lettischen Sprache von Henrico Adolphi. Mitau 1685. 



2) G. F. Stender lettische Grammatik nebst einem hin- 

 länglichen Lexikon, wie auch einigen Gedichten. Braun- 

 schweig 1761. 



3) Samme Skrift, zweite Auflage Mitau 1783. 



4) Anmerkungen und Zusätze til samme Værk von C. 

 Harder. Mitau 1809. 



5) Flections - Tabellen für die lettischen Verba 1808. 

 (16 Sider). 



6) Formenlehre der lettischen Sprache v. Rosenberger, 

 Lector der let. Spr. Mitau 1830. 



7) Lettische Sprachlehre von H. Hesseiberg. Mitau 1841. 



8) Myles Grammatik 1837 og 



9) Stenders Lexikon 1791 nævnes af Safarzik. 



B. 10) Anfangsgründe einer litauischen Grammatik v. P. F. 



Ruhig. Königsberg 1747. 

 11) Lit. Deutsches u. Deutsch-Litauisches Lexicon v. P. 

 F. Ruhig 1747. 

 VI 3 T 2 



