300 Ludvig Kr. Daa. 



Intet, er det slavonisk , i den Grad at ikke alene Fyrstcrne 

 (uden Tvivl Russo-Skandinaver af Herkomst: til Ex. Ringold, 

 Skomond, Svarno o. s. v.) og Adelen og Borgerskabet tale 

 dette Sprog, mon ogsaa Landet, Byer og Floder forandre 

 sine Navne. Wilna selv kaldes paa herulisk GitauislQ Neri, 

 AVilia Nera. Nu for Tiden er det kuns i Samogitien, som 

 blot var en Dépendons af Litauen, og som længe var under 

 tysk Aag, i Preussen og i Kurland at Folket taler herulisk; 

 thi i det egentlige Litauen er dette Sprog fremmed og til- 

 hörer alene nogle Landsbyer. Den hvide-russiske Dialekt 

 er der den herskende og jeg har allerede vist hvorledes den 

 hos Adelen og Borgerskabet veg Pladsen for det Polske." 

 S. 322. 



„Fyrslerne talede russisk ligesom hele Litauens Adel og 

 Borgerskab, thi det var deres Nationalsprog lige til det syt- 

 tende Aarhundrede." S. 277. 



S. 280 fremstiller han hvorledes „Adelen i Litauen li- 

 gesom Beboerne af dets Byer siden antoge det polske Sprog 

 og bleve Katholiker." 



Saaledes skildres Forholdet ogsaa af den ligesaa dybe 

 Kjender af den slavoniske Oldtid, Safarzik, som i Narodopis 

 S. 31 siger om den hvide-russiske Sprogart: „I dette Sprog, 

 som engang herskede ved de litauiske Fyrsters Hof og siden 

 efter Litauens Forening med Polen, var officielt i de litaui- 

 ske Lande, ere alle Dokumenter og embedsmæssige Skrifter 

 skrevne, der angaa lokale og private Anliggender, hvilke 

 dels opbevares i Original i Petersburg dels i Afskrifter i 



Warschau og for en Del allerede ere udgivne af " 



Han bemærker videre at delte hviderussiske Skriftsprog 

 fra li, 15 og 16 Aarhundrede er forskjelligt (Va det nuvæ- 

 rende Almuesprog i de nævntc Egne, Qd^^ naturligviis maa 

 være forfaldet, efteråt de dannede Klasser bcgyndlo at betjene 



