306 Ludvig Kr. Daa. 



sel i Anledning- af Folkevandringerne, formedelst en Blanding af 

 Slavoner, Finner og Germaner (S. 34). Der er i denne Me- 

 ning den ubevislige Dristighed, at Forfatteren indbilder sig 

 at Blandingen er foregaaet i den scdnere historiske Tid og 

 altsaa skulde være paavislig af Dokumenter. I den historiske 

 Tid ere vistnok forholdsvis faa Nationer opstaaende, og disse 

 karakterisere sig ved sine moderne Sprog (Engelsk, Dansk, 

 Romansk o. s. v.) paa en fra det litauiske saa væsentligen 

 forskjellig Maade, at Rask med sit dybere filologiske Blik 

 kunde sige om Thunmanns Resultat at det var falskt, fordi 

 Litauisk paatagligen var et antikt Sprog. Ikkedesmindre har 

 Thunmann fremstillet saa stærke lingvistiske Grunde for sin 

 Mening, at det synes mest retfærdigt at sige om den at den 

 alene i Formen er urigtio-, Hans Paastand, at den allerstörsto 

 Del af det litauiske Ordforraad er ægle slavonisk, maa med- 

 gives af Enhver, som vil underkaste Sagen tilbörlig Dröflelse, 

 og er ogsaa nu i den sidste Tid af Pott (De Borusso-Li- 

 thuanicæ Principatu. 1837) saaledes bevist ved Ordfortegnel- 

 ser, at det neppe vikle lönne Umagen at tillægge noget. Den 

 finske og germaniske Blanding er ogsaa noksom paavist i 

 Thunmanns Ordfortegnelser og har saamegen geografisk og 

 historisk Sandsynlighed, at den derved vinder Sikkerhed. 

 Men endskjöntbaade Adelung og Vater i Milhridat og de nyere 

 Ethnografer, Klaproth og Balbi, have efterfulgt Tiiunmann i at 

 benævne det litauiske et slavonisk-germanisk Sprog, inde- 

 holder dog dette Navn noget vildledende, först fordi det sy- 

 nes at betegne at de tvende Sprog indlræde som nogenledes 

 lige Faktorer i Dannelsen af det tredje (istedetfor at det 

 litauiske kuns indeholder en saare liden Brokdel Tysk) der- 

 uæ^t medförer det Ideen om noget enten Nyt i den hole 

 Sammensætning eller noget Blandet. Man tænker sig derunder et 

 Sprog som det franske, der kunde kaldes germanisk-lalinsk. Et 



