Om den litauiske Folkestamme. 317 



udviklede af ældre fælles Elementer ved den menneskelige 

 Aands fortsatte Skaben, iiden at der udfordrcs til Forkla- 

 ringen disse voldsomme Gjætninger om Folkevandringer, 

 Folkeudröddelser og Folkcsammensmellninger. Ethvert Sprog 

 deler sig i mange Underafdeiinger ligesom det er beslægtet 

 med mange ovenfor det staaendo Klasser, hvormed det i en 

 forud for al Historie eller Optegnelse gaaende Tid har været 

 i Berörelse eller rettere været identisk. Ligesom Bopp skarp- 

 sindigen hemærker, Vorrede, 4te Abth. Ycrgl. Gram. VII, at 

 intet Sprog fortjener at opstilles som Ursprog, idet „Sanskrit 

 ikke overalt tilkommer Fortrinet for heri at have opbcvaret 

 Urtilstanden, men at det i mange Punkter har iindergaaet 

 Forstyrrelser, .hvor det ene eller andet af de europæiske 

 Söster-Idiomer troere have overleveret Urtilstanden", hvorpaa 

 han fremstiller flere slaaende Exempler tildels af Sammenligning 

 mellem Sanskrit og Litauisk samt Slavonisk, saaledes lader det 

 sig heller ikke ethnografisk forsvare at nogen Egn eller Ver- 

 denspart fremstilles som de europæiske Stammers oprindelige 

 Hjem, hvorfra de bevisligen ere udgaaede og hvor de ere 

 blevne hvad de nu ere. Ligesom det Latinske og Litauiske 

 stundom indeholde antikere Former end selve Sanskrit, saa 

 at dette ikke sjælden kan oplyses af hine Sprog, der af en 

 vis Skole ansaaes for utvivlsomt yngre, saaledes maa den 

 Mening at anse alle Sprogbildninger for Udartninger eller 

 Fordærvelser af noget oprindcligt og fuldkomment, sikkerli- 

 gen forkastes. Sprogdannelsen er en af Tænkningens nöd- 

 vendige Processer, som har vedvaret fra Menneskets Skabelse 

 til denne Dag og som vil fortsættes saalænge der ere Men- 

 nesker til. Haand i Haand med denne Sprogenes OprJide^se 

 gaar den opkommende Bevidslhed om at de Menneske •. som 

 tale dem, som saadanne udgjöre egne Afdelinger, Nationer, 

 Sprogfrænder {o^oyloocsooi). Ligesom Sprog kunne opstaa saavel 



