382 Ludvig- Kr. Daai^b mO 



at de forskjellige sanskriliske Former ogsaa i en forud for 

 Literaluren gaaende Tid maa have havt en tilsvarende for- 

 skjellig Bemærkelse (S. 748) og at den nu stedfnulende Iden- 

 titet er „Entartung.'' Men til en saadan Vanslæglelse findes 

 neppe noget andet historisk Exempel, som kunde berettige 

 til at formode den. De nyere Sprog ere som bekjéndl langt 

 pigere paa Tempusmodifikationer end de gamle, i hvorvel de 

 tildels anvende længere Sammensælninger. Man skulde ogsaa 

 tro, at Kulturen umulig kunde bevirke at Nödvendigheden til 

 at adskilte Handlingernes Tidsfölge og Sætningernes Forhold 

 blev mindre stærk, hvorimod det modsatte overalt viser sig. 

 at have været Tilfældet. Ja Bopp leverer selv et Bevis paa 

 at hans Formodning neppe kan være den rette. Han oplyser 

 S. 746 at Sanskrit-Literaturen har föltNödvendigheden af en 

 Betegnelse for den rent fuldbragte Handling og at Skriben-^ 

 terne dertil betjene sig af sammensatte participiale Udtryk 

 ligesom de sednere indiske og Europas moderne Sprog, 

 saasom gatan tvaya Cgaaet af Dig = Du har gaaet), uktavau 

 asmi (dicto præditus sum = dictum haheo = dixi) , Men 

 det er næslen iitænkeligt at Sproget i samme Moment af Kul- 

 turens Fremtræden skulde paa engang have forvexlet Imperf^- 

 Aor. og Perfekt., saaledes at deres Betydning faldt sam- 

 men, og tillige föltNödvendigheden af at udpræge den mis- 

 kjendle Tanke i en ny Form. Denne Modernisering kunde 

 nemlig ikke sammenlignes med det Tilfælde, som har fundet 

 Sted i de romanske Sprog, hvilket i Grunden gaar ud paa 

 at erhverve Tanken et rigere udtryk. Thi det latinske 

 Perfekt er kuns delt i tvende Tider, hvorved man har vun- 

 det et i særegen Form udprægct Aorist eller forlællende 

 Tempus^HP,! iiiii Jif.i-; 



-j.i .,:'!;Mi:'', •|'jili'i/l^-Jii.!'!î:.-; -jl)') i'jYüi i'JVO ^(\ 'u» \ my/;ij ^-irj' 



