404 Ludvig Kr. Daa. 



gfaaede i de vendiske Sprog, synes det mindre fornodent al 

 opholde sig ved de sainmensalle Tider, der grangiveligen 

 liihöre en sednere Sprogperiode. 



ü\}; Den afhængige Sætnings Udtryk, Konjunktiv, Optativ o. 

 s. v. er mindre iidbildet i de slavoniske Sprog. Det Russiske 

 sætter simpelt hen Konjunktionen by til Indikativets Præteri- 

 tum, saaat man kan sige at Konjunktiv som en egen Form 

 mangler (Vater 119). 



I det polske Konjunktiv sættes i Grunden ogsaa kuns 







Konjunktionen (t. Ex. by^ zehy) til de af Participcrne dan- 

 nede Præteriter, men da denne Forbindelse paa en ejendom- 

 melig Maade sammenvoxer, opstaar derved en selvstændig Form. 

 Indikativ. Konjunktiv. 







Sing. 1 Pers. Mask. znaiem. znalbym og zebym znal, 

 Personssuffixerne i Polsk have nemlig bevarel en saa 

 stor Böjelighed, at de kunne sammensættes med allehaande 

 Ord og træde istedelfor Verbet er, fra hvilket de oprinde- 

 ligen ere udgaaede og af hvilket de ere Forkortelser. Saa- 

 ledes kan man sige: 







zo{nierzem= zolnierz jestem, jeg er Soldat. 



zolmerzes^=zolnierz j estes j du er Soldat. 



dobrym = dobry jestem, jeg er god (Bandtke 214). 

 En lignende Betegnelsesmaade finder man ogsaa i del 

 Litauiske og Lettiske. Conjunktivus har ogsaa viîn Indica- 

 tim siger Mielcke om Lit. S. 88 og Ind. anvendes ofte i Sæt- 

 ninger, hvor Latin bruger Conj. 146. I Letlisk udtrykkes 

 Conj. ofte ved Indikativ (Hesselberg S. 31). 



Men hyppigst udtrykkes i disse Sprog den indirekte Tale 

 ved Participer eller Infinitiver. Saaledes siger Mielcke 145, 

 at Litauerne enten bruge det Tempus af Particip, som svarer 

 lil det Tempus i Konj., der skal udtrykkes, med Personen 



