Om (len litauiske Folkestamme. 409 



slavon. byl af sanskr. bhamla (beiîig, existing') og adskillige 

 lignende verbale Adjektiver dels paa la og dels paa ra. 



Ligcsaa svagt udpræget som Konjunktiv er i de litauiske 

 Sprog er rimeligvis ogsaa Imperativ- I de lettiske Grammatiker 

 opföres 2den Person i Sing. og Plur., hvilke dog ere i alle 

 Konjugationer lig de samme Personer i Præs. Indik. (Rosen- 

 berger 973. Man kan altsaa ogsaa sige at Imperativ aldeles 

 fattes nogen særegen Form. 



I det Litauiske er tredje Person i Imp. i alle Tal ogsaa 

 lig samme Pers. i Præs. Indik. med foransat Konj. te (dog). 

 De övrige Personer lyde derimod mere særegent: 

 Sing. 2. P» bukij buk, vær. 

 Dual. 1. P. bukiwa. 

 2. P. bukita. 

 Pl. 1. P. biikime, 

 2. P. bukite, 

 hvorefter ogsaa alle andre Verber böjes, undtagcn de som 

 endes paa k i Stammen, hvilke sammendrages, saasom suki 

 for' siikiki (af sukau) o. s. v. Foran Stavelsen ki staar altid 

 Infinitivets Vokal laikyki, peneki o. s. v. 



Den simpleste Forklaringsmaade synes at være at antage 

 denne Stavelse ki identisk med den enklitiske Partikel gi, 

 som ogsaa forstærkende (altsaa efler Antagelsen tautologisk) 

 föjes til Imperativ (Ruhig 104) penekigi (nær dog), dukgi 

 (giv dog). Saadanne tautologiske Udtryk, hvor enten el Ord 

 gjenlages for at forstærke Retydningen (Mielcke 192) eller 

 to Endelser af samme Relydning sammensættes (saasom Di- 

 minutivers Diminutiver, hvoraf Mielcke 159 anförer tolv Ex- 

 empter blot af Ordet Rroder, brolis) ynder det litauiske Sprog 

 meget. Dersom altsaa dette litauiske Impcr. egentlig er en 

 ved en Partikel forstærkel Form, bliver del forsaavidt ana- 

 logt med det saakaldle udtryksfulde Imperativ i Polsk, som 

 VI. 4 Ö 2 



