Om den litauiske Folkestamme. 411 



litauiske Futurum paa s y til at betegne de tyske konjunkti- 

 viske Udtryk würde, som at formode tempora og modi, hvor- 

 til der ellers ikke i denne Sprogafdeling fmdes noget Spor. Om 

 det Lettiske antager han (S. 936), uagtet nu Imperativ og 

 Indik. ere identiske, at Indikativ har antaget Imperativets Form 

 i visse Verber og at denne skulde have sin Rod i det san- 

 skritske Potential. Ved denne ganske uhistoriske Antagelse 

 kommer man dog ikke videre end at disse to Söstersprog, 

 Lettisk og Litauisk, skulde have laant sit Imperativ af to for- 

 skjellige sanskritske Kilder, Prckativ og Potential. Dog an- 

 förerBoppto regelmæssige Biformer af Imperativ til Yerberne 

 være og give, hvilke jeg ikke har kunnet finde i Gramma- 

 tikerne. 



Dersom ellers dette eller andre Opdagelser i de litauiske 

 Sprog skulde bevise at de have til Mærke for Imperativ i 

 eller en Difthong sammensat med i, ligt gr. Opt., vilde dette 

 ikke være nogen Afvigelse fra den slavoniske Typus, hvilket 

 Bopp selv beviser S. 952 ved Exempler baade af det Polske 

 og III y riske. 



Saavel de slavoniske som litauisk -lettiske Sprog ere 

 overordentlig rige paa verbale Biformer, der benævnes Infi- 

 tiver. Gerundier, Supiner og Participier og som ikke vel, 

 naar man befragter Sagen i Masse og kuns fra Formlærens 

 ydre Standpunkt, kunne adskilles fra hinanden. Det er ikke 

 engang muligt at vide i ethvert Tilfælde hvilken Form der 

 er den ægte. Hvad som hos Hesselberg i det Lettiske er 

 Gerundium eller Infinitiv, har hos Rosenberger Kjönsendelser 

 og er altsaa Particip. Stender anmærker i sin Gram. § 73 

 Former, som han kuns har hört engang, og Hesselberg be- 

 skylder ham S. 35, for at have optaget en stor Del Former, 



