Om den litauiske Folkestammc. 417 



som priesziju (inodsætler), pa-si-prieszijus, modsælter mig: 

 Alle tre Maader med samme Betydning. 



Her findes imidlertid en Afvigelse mellem de to Gram- 

 matikere, som rober en Overensstemmelse med de slavoniske 

 Sprog, der ellers vilde været ubekjendt. Den ældre Ruhig 

 anförer disse sammensatte Verber helt iid ligesom de usam- 

 mensatte, saaledes at det altsaa skulde hede pasilinksminus 

 (glæder mig) ligesom linksminus, kun bemærker han p. 105 

 at det sidste Verb i nogle Tilfælde ikke kan bruges, fordi 

 der vilde opstaa Tvetydigheder mellem det reflexive ä og 

 Verbalendelsen ä Gsær i Participernes Kasus). Den yngre 

 Grammatiker, Mielcke, opförer derimod linksminus som Ho- 

 vedordet og anvender kuns det sammensatte pasilinksminus 

 i visse Tider (navnlig Participer og de med dem sammen- 

 satte) til at supplere det förste med, altsaa analogt med at 

 de slavoniske Sprog anvende Præpositionerne til Betegnelse 

 af Konjugationen. Denne Omstændighed fremstilles, uden at 

 Forfatteren gjör opmærksom paa dens mærkelige Overens- 

 stemmelse med det Slavoniske. Hvor dybt den er trængt ind 

 i eller bibeholdt i det Litauiske, kan man altsaa ikke vide. 

 Ordbogen opförer i Aktivum linksminu og palinksminu som 

 enstydige (jeg glæder), den gjör det samme ved den re- 

 flexive Form, men Mielcke har oplyst at i visse Tilfælde er 

 den ene ubrugelig. Hvad om den anden ogsaa skulde være 

 ubrugelig i mange Tilfælde, saa at sjælden begge Former 

 existerede samtidigt? og hvilken var i saa Fald Forskjellen 

 mellem dem? 



Lettisk kjender kuns den ene Form at sætte s til Enden 

 af Aktiverne; derved fremkommer en tilfældig Lighed med 

 de nyere skandinaviske Sprog, saasom kaiiju (jeg slaar), 

 kanjos Cjeg slaas). 



Formedelst den Forbindelse, hvori Præpositionerne i 

 VL 4 A a 



