Om den litauiske Folkeslamme. 421 



Folkeklassc fmdes kuns forholdsvis indskrænkede ogisolcrcdc 

 Exempler paa det Gamles Fortleven, saasom det Islandske. 



Men skulde ikke en Sammenstilling- af disse mange Na- 

 tioners ethnografiske, geografiske og historiske Forholde kunne 

 oplyse Fænomenels Aarsag? Skulde man ikke kunne udfinde 

 den Regel, som gjælder for alle de Nationaliteter, der have 

 holdt sig stationært, saaat man allsaa tillige kunde paavise 

 det komiske Oplösningsmiddel, som omformer Sprogene? 



Jeg tror ikke at de Efterretninger, som man sikkert kan 

 udfinde om de vendiske Nationer, vidne om andre Aarsager 

 end den forlængst opgivne nemlig: 



Isolering bevirker Nationaliteternes Vedligeholdelse eller 

 udpræger dem ejendommeligt til flere smaa adskilte Stammer. 



Forbindelse med andre Folkeslag, udvisker Ejendomme- 

 lighederne og samler Stammerne til större Nationer med mindre 

 ejendommelige Kjendetegn. 



De vendiske Nationer udgjöre efter de ethnografiske 

 Undersögelser, som ere uddragsvis fremsatte i Indledningen, 

 en kompakt Masse af en ganske usædvanlig Mægtighed. Den 

 er stærk nok til at danne til en vis Grad et Humanitetens 

 Fokus for sig selv, og er heller aldrig indtraadt i en saa 

 nöje og indgribende Forbindelse med nogen anden Nationa- 

 litet som den germaniske og keltiske indgik med den ro- 

 manske formedelst Romernes Erobringer og Katholicismen. 

 Den slavoniske Sprogstamme traadte vel i Forbindelse med 

 den byzantinske Kultur, formedelst Russernes og Bulgarer- 

 nes Omvendelse til Kristendommen, men den vedligeholdt 

 herunder en langt större Selvstændighed. Den bevarede sit 

 nationale Tungemaal i Kirken og dennes Tjenere vare Lan- 

 dets Indfödte, medens i den germaniske og keltiske Verden 

 Latin blev messet i de fjerneste Menigheder af Skotland og 

 Norge, for hvilke ikke saa sjælden italienske Munke vare Lærere. 



