116 B. M. Keilhau 



fuldstændig; IJdvîkling*^ ber opteg^aedes ikkun nogle indle- 

 deode IVotilscr for dem, som endnu slet Intet kjeiide til 

 Sagen, samt derhos enkelte Bidrag-, der forhaabentlig ville 

 findes brugbare som Material ved en fremtidig fuldkomnere 

 Bearbeidelse af delte £mne. 



Henimod Slutningen af den Jordpcriode, som Geolo- 

 gerne kalde den tertiaire i), bar vor Halvoe i Forbold til 

 Havet beviisligen ligget flere Hundrede Fod lavere end 

 nu ^)^ engang för denne Tid^ og, geologisk talt, vel ikke 

 me^et længe för, da Land - INiveau'et kanskee igjen bar 

 været böiere, var det, at den overordentlige Begivenbed 

 indtraf, som bar eftcrladt sig de ber i Spörgsmaal værende 

 Spor, ogdesuden sikkerligen endnu andre Merker. Disse 

 Spor bestaae decis deri, at Fjeldgrunden paa enkelte Steder vi- 

 ser sig ganske glat poleret, deels i en regelmæssig Strib- 

 ning paa de afglattede Overflader, deels i en forskjelligartet 

 Tildannelse ved Afrunding eller Indbuling af Klipperne, der 

 ligesaa bestemt vidner om en paa det faste Fjeldicgemes 

 Overflade foregaaet Slibning eller Rivning, som Politurerne 

 og Stribnings - Bidserne. 



At navnligen de sidste virkeligen bidröre, ikke fra lo- 

 cale Aarsager, man fra en enkelt gjennemgribende Begi- 

 venbed, der under Eet traf idetmindste en Strækning af 

 mange Tusinde Qvadralmiles Areal i vort INorden, bar aller- 

 först S e f s tr Ö m klarligcn beviist. Hans Afbandling derom, 

 med Titel : „Undersökning af de räfflor, bvoraf Skandinaviens 

 berg äro med bestämd riktning fårade, samt om deras san- 



1) See dette Tidsskr. I B,, S. 123, Adj 



2) 1. c«, især Side 252. 



