Om Afskurings- Merker paa Klipperne. 129 



lestecnsinassen/' „ Har Rullcstecnsmasscn bevæ(>-et sîç 



formcdelàt eu vis a tcrg^o^ saa synes det 0(]^saa, at den van- 

 skelig^en skulde have kunnet lösslidc store Klippestykker fra 

 Bjerkenes Læside, Iî{jcsom oç nogen ülighed burde vise 

 aig i Leiet og BcskafTcnhcdcn af de Masser , som lig^ge i 

 Læ. Lig^esaa maatte gjcnncraskaarne Gruus- og^ Sandnias- 

 scr heri forskaffe nogen Oplysning^, thi hvor Ilastig^heden 

 bar været störst, der er den fine Jord bortslæmraet, medens 

 Gruset lig'g'er ig^jen, Merkværdigt er forsaavidt Forholdet 

 nedenfor Afvestad, hvor Dal - Elven har gjenncniskaarcl en 

 Sandmasse af 114 Föds Mæg^tighed, under hvilken Masse 

 den har truffet Sfeenflader, der ere riflede vinkelrel mod 

 Elvens nuværende Lob. Havde nu en vis a tergo fört 

 Kullesteens- Strömmen frem, saa skulde den snart have 

 fyldt den Dal med Slam, hvori Dal -Elven nu flyder, idet 

 Strömmen gik tvært over den, og* da kunde Klipperne ikke 

 været saa stærkt riflede som de ere* (ovenf. S. 124). — Hvor 

 forsig^ligt end Forf. har udtrvkt sigf i Alt dette, saa sees 

 dog*, at han fortrinlig- har yndet den Idee, at det maa have 

 været Jorden, som har bevæg-et sig^ mod llullesteens - Mas- 

 sen, og^ ikke omvendt. Ifölg'e denne Anskuelse vilde i det 

 östlige Asien de löse Masser være blevne bevægede mod 

 Nord, og^ saaledes kunde heri, ytres det (I. c, S. 243), til- 

 ligge en Forklaringa erholdes for den bekjendte Forekomst 

 af Elephantbeen i Sibérien. 



Endeligp kunne vi anmerke, at Sefström ikke bar 

 indladt sig^ paa at upstille et ndförllg^erc Beviis for den 

 Grund-Anskuelsc, at en fremfarende Masse af Steen, Gruus 

 og Sand har foraarsaget Skuriog^s-PhænoiDenerne. Dette sy- 

 nes han at have anseet som en saag-odtsom lig^efrcm golvet 

 Sag, og anförer forsaavidt kun nogle faa Data, saasom at 

 man ved Fablun finder Rullestene af Porphyr fra Elv- 



