134 B. M. K e i 1 h a u 



kede af den afsllbcndc Kraft, om end selve Slibning-s-Rîd- 

 serne der formedelst Forvitring* fordetmesle ere udslellede. 

 Hvad liiue inden et Spilleriim af et Par Timer vahlende 

 Reloinger af Ridderne ang^aaer, da lade disse, siger Forf., 

 sigp let forklare af Bjergsidernes store Steilbed mod Havet 

 i Forening* med deres forskjellige Belig^g-enlied^ Ridsernes 

 Retning- fandtes derfor ofte modißceret efter Fjordenes 

 Lob. 



Bötblingk nærer ingpen Tvivl om, at de Frictions- 

 Pbænomener^ vi ombandle, bidrörc fra en bæftig^en frem- 

 s.tyrtende, Frag^menter af Fjeldcne med sig* rivende Vand- 

 masse (yDiluvialfliith"). Med de fleste ældre Geolog^er an- 

 tag-er ban den nuværende „rolig^e" („Alluvial - Formationer- 

 nes") Periode at have fulgt efter en saakaldet Diluvial-Tid, 

 Lvori disse voldsomt sammensvömmede Aflcininger danne- 

 des, som man pleier at benævne Diluvium f men disse, me* 

 ner Forf., dannedes dog: ikke ved en enkelt kort ogf rask 

 Oversvömmelse, men i et længere Tidsrum — i en beel 

 Diluvial-Periode — , „i bvilken Vandflommene först virkede 

 med overordentlig odelæggende Voldsombed, derpaa lidt 

 efter lidt tabte deres Vandstaudsböidc og Kraft, indtil ende- 

 lig- ogsaa den sidst tiloversblevne Havströmning' standsede''. 

 Saaledes sluttede da dette Tidsrum ved ganske . successivt 

 at forlöbe sig i det nuværende. De voldsomme Virkninger, 

 som man ber i Norden iagltager fra Periodens förste Tid, 

 tilskrives „den udstrakte Vandmasses" (d e. Havs -Vånde- 

 nes) „Tilbagevigning ved Scandinavieus og Finlands pludse- 

 lige Continental-Soulèvement.'* 



Disse Meninger om en saadan beel Diluvial-Periode 

 ville dog vel vanskeligen kunne Gnde Bifald,* navnligen 

 seer man iJkke nogen Grund til en Vedbliven af Vand- 



