136 B. M. Keilhau 



Lcerfeldt, hvorpaa del dyrkede Land befindcr sîg*. Bjcrgf- 

 arten er overalt en fordelmesle grovkornet Syenit, hvis 

 ecnsformige Struktur ikke foranlediger noget Forhold, der 

 kunde vihilede ved lagttagclscrne over den paa Klippernes 

 Ydre stedfnndne mechaniske Indvirkning. 



Hvor FjeldgTunden ikkun med ganske srnaae Masser 

 stikker op gjcnnem det af de löse Jordlag bestaaende Be- 

 dæknings-Terrain, seer man den, ofte midt inde i Engene 

 og* Agrene, som nögne, fladthvælvede Banker eller Reev 

 at vise en paafaldendc Jævnhcd, saa at man ofte kunde 

 være tilhöielig til at ausee saadanne Stykker af den faste 

 Klippe blot som Segmenter af meget store, vel afruudede, 

 kun lidt over Jordsmonnet opstikkendc Rullestene. Man vil 

 imidlertid snart finde, at disse Klipperecv gjerne have nogle 

 meer eller mindre friske Brud paa Sydsiden, ligesom og- 

 saa, at de gjerne ere meest udslrakte i Nord- og Syd -Li- 

 nien^ endvidere sees ogsaa snart, paa de fleste af dcm^ 

 baade paa Sidcrne og paa den övre Fladc, fine Stribcr, der 

 ligcledes lobe omtrent i den nysnævnte Retning, og som 

 især ere regelmæssige paa den övre meest horizontale Deel 

 af hele den hvælvedeOverflade^ hort. Forholdet med disse 

 Sycuitklipper er ganske overeensstemmende med det af 

 Sefström bemerkede ved Gncisklipperne ved Fahlun. 



Allcrmeest instructive ere Skjærene og de smaae Hol- 

 mer i de herværende Fjorde. Tænker man sig et Æg 

 vendt mod INord med den« spidscre Ende, og^ at det er no- 

 get afslaaet paa den budte Ende, samt at det er nedsænket 

 i Vand med lidt meer end Halvparten, saa har man i den 

 over Vandfladen værende Deel dnraf el meget nöiagtigt 

 Billede af mangfoldige af disse Skjær. Den tilrundcde 

 Deel af Overfladen, nemlig IVordspidsen, Ryggen og Flan- 

 kerne i 0- og* V., men is«r IVordspidsen, sees ved förste 



