Om Afskuring-s« Merker paa Klipperne. 141 



dre bctydelig^c Farer) at gaae over til en fiin Stribe, ved 

 efkerhaanden at blive smalere. Overgang^ene finde Sted 

 mellcm de forskjellige Specîmîna, saa at der gives enkelte 

 Exempter paa alle Grader af Smalbed mellem de bredeste 

 OQ dybeste, ganske canalformige Render, og de fineste 

 Striber eller Ridser. 



Ikkedestomindre udgjore Stribcrne en cbarakteristisk 

 Klasse for sig; man seer hine Overgang sied temmelig sjel- 

 den, og Slriberne udmerke sig ved særdeles constante For- 

 holde. Paa Klippeskjærene og paa de i samme Grad som 

 disse vel conserverede Sleenreev inde paa Landjorden ere 

 de, troer jeg, forhaanden overalt paa de formedelst den 

 store Frictions-Proces afrundede Overflader. De ere regel- 

 mæssigen af 1 til 3 Liniers Rrede og kanskee af lidt min- 

 dre end 1 Linics Dybde (vi sigte her altid til Egnen ved 

 Sandefjord), altsaa i Regelen af meget constante Dimensio- 

 ner, og deres Strög retter sig efter en meget stræng Lov. 

 Paa Skjær af den omtalte ægdannede Normalform fandl 

 jeg Striberne at forholde sig saaledes : de begynde vel ikke 

 alle ganske noie ved INordpynten, men de fleste vise dog 

 did, som til et fælles Udspring; Divergentseu mellem dem, 

 der lobe ud til Siderne, og dem, der stige op og folge 

 Ryggen af Ranken, er strax paafaldende; de, som gaae ud 

 Û\ Siderne, afvige ikke meget fra det Horizontale, naar 

 Revets Flanker nærme sig at være vertikale; da seer man 

 dem deels at stige, deels at falde 5 — lO^' under Flugten 

 mod Syd, og deres Strögretning, — som naturligviis viser 

 nogle Dugter og Böininger efter Fladen, hvorpaa de fore- 

 komme, kan da ikkun rette sig efter Stillingen af denne 

 Flade. Men de, der gaae op enten over selve Ryggen af 

 Revet eller henad de ikkun svagt skraanende Dele af dets 

 Flanker, have et selvstændigt Strög, og dette er det, som 



