188 B. M. Keilhau 



lîge î ]\. ogf S. r. — Saaicdes bliver og-saa Refnin^cn af 

 Frictionsstribcrnc et Bcviis mere paa, at den Aarsag^, som 

 bevirljcde dem, ikl^e tilligge udiiiilcdc Dalcn^ men at denne 

 alt för maa have været meer eller mindre fuldstændigen 

 færdigdannet. At den for nogcn Deel er bleven modifiée- 

 rei ved en saa kraftigp Paavirhning* som den, hvorfra Stri- 

 bernc og de ovrige dermed i Forbindelse staaendc Fric- 

 tions-Pbænomener bidröre, er en Selvfölgc, og at det des- 

 uden berbos allid maa erkjendes, at visse ringe Forandringer 

 bestandigen foregaae, er vel overflodig^t at anmerke. 



Linierne a b og* b i i vort Profil (Fig*. 9) antyde med 

 INöiagligbed det naturlige Forhold af den svagthvælvede 

 mod Dalen skraanende Ovcrflade af Fjeldmassen paa begge 

 Dalsider; hvorledes en saadan Form er bevirket, og paa 

 bvad i^Iaade Stykkerne a e b og b f î, som vist engange 

 have existcret, ere forsvundne, lader sig^ vanskeligen sige; 

 idetmindstc nogen Andeel i den sidste Tilrunding^ af disse 

 Fläder har den store Friclions-Proces dogp visl havt, og^ jeg 

 tvivler ikke paa, at Skuringsridser ere forhaandeu deroppe 

 med fiildkommen Tydelighed. 



Öv, Skvdsstalion i Omlie, 513 F. o. H., efter Middel- 

 tal af trende den 16de og* 17de Juli dersteds anstillede 

 Maalinger. — Ilugsjaasund, umiddelbar ved Elven, cen 

 Miil ovenfor Öy, 506 F. o. H. (S). — Dalbunden frem- 

 stiller paa den störste Deel af Veien mcllem disse Sleder 

 en viid Sandmoe^ til Ilöire og* Vcnslre slaae Granilfjcldc, 

 der ikke synes at være 500 F. höierc end Moens Flade, 

 ogf som vise sig mere usammenhængende end Dalsiderne 

 nedenfor. ]\ær Sundet aabner Ldsiglen sig nog^et opad til 

 de tvcnde store Dale, som her modes 5 man seer alt nær 

 foran sig et vildt, meget sönderskaarct Landskab med nögne 

 Fjeldtoppe. Denne Nögenhed bar imidlertid ikke sin Grund 



