212 B. M. Keilhau 



for Fjone-Sundet, Gneis, 10—40« S. 1. I Öst nedenfor 

 Heg^efjeld, fremdeles ved Våndets Vestside, Gneis, 70« S, 

 1|. (IWiddcltal af de tvende sidstc vistnok meget isolercde 

 Observationer af Faldretninjjen = S. 12 r.). Lidt nord- 

 ligere paa samme Side moder en formedelst smaa flamme- 

 formige Glimmer-Ansamlingcr ligesom marmoreret Gneis, 

 hvis Fald er vanskeligt al bestemme; etsteds syntes det at 

 være 50« Ö. llf , paa et andet, ?« V. llf. Fremdeles 

 videre mod Nord og paa Våndets Vestside, omtrent i Miil 

 fra Moen, en ligedan Gneis, 30—40« IV. 2f r. e. M. No- 

 get ovenfor Moen, Gneis, forst 70«, derpaa 20—30« IV. 5^ 

 r. e. M.j nær opimod Passet, samt bvor Veien cnlminerer, 

 20—60« N. 12 r. e. M.; lidt ovenfor Ilvidesoe-Kirke, 20 

 (—60«?) S. 12f r. e. M.; mellem Spjosodd-Sund og- Gaar- 

 den Næs, 10—30« V. 7J r. e. M.j ved INæs, 10—20« V. 

 10| r. e. M. Paa alle disse Sleder uafbrudt en Gneisbild- 

 ning, som lige fra Qvilbammer bevarer een og samme Ho- 

 vcdcharakter; den fremstiller en jævnt kornig Masse af rod 

 Feldspath, graalighvid klar Qvarts og sort glindsende Glim- 

 mer, hvis Blade vistnok ligge nogenlunde noie i indbyrdes 

 Parallélisme, men sjelden ere forhaanden i saadan Mængde 

 eller samlede i saa fortsatte Fläder, at Strukturen bliver 

 virkelig skifrig, selv ikke ved biin Varietet med flamme- 

 formige Glimmergrupper; Bjergarten er derfor altid i hOi 

 Grad granitisk, og paa nogle Steder gaaer dette saa vidt, 

 al dens Gneis-IVatur næsten ikke mere er at spore 5 saaledes 

 ved Moe, hvor den graniliske Masse dcsudcn bliver endnu 

 mere afvigendc ved at optagc en Mængde kjödröde Feld- 

 spalh-Kryslaller, og hvor den saaledes fremtræder porphyr- 

 agtig. 



At der ved denne Beskalfenhed af Bjergarten fremkal- 

 des Fjeldformer, som ere eiendommelige for Graniten^ er 



