angaaende Atomtheorien* 383 



ret, men neppe aldeles bortfjernet. Jeg troer derfor, at 

 man, med meg-en Slkkerhed, kan antagc, at Kobberets 

 sande speciOske Vægt, som ei ved noget Tryk kan for- 

 oges, falder mellem Grændsetallene 

 8,94 og 8,95. 

 Hermed stemmer Angivelsen af Berzelius, som fandt 

 den specifiske Vægt af tæt, fladhamret Kobber = 8,959, 

 saa godt, som det, under sllge Omstændigheder, kan ven- 

 tes. Alle Angivelser, som overstige denne Grændse, ere 

 bestemt feilagtige , som t. Ex. 12 og 13 i ovenanförte 

 Tabel, hvor jeg anförte to specifiske Vægtbestemmelser ai 

 Muscbenbroek og Bergmann, hvoraf den ene fandt Kob- 

 berets specifiske Vægt = 9,00 og den anden = 9,324. 

 Feilens Grund kan muligens ligge deri, at det anvendte 

 Kobber enten var bly- eller guldholdigt. 



Resultater ganske analoge med dem, som Forsögene 

 gave over Kobberets Sammentrykbarhed, fik jeg ved lig- 

 nende Undersögelser over Antimonets og Wismuthens 

 Sammentrykbarhed. Ei heller disse Metaller antoge en 

 större specifisk Tyngde efter Presningen. 



Hermed troer jeg at have anfört det Væsentligste af 

 disse Presningsforsög, og jeg vil nu gaae over til enkelte 

 theoretiske Betragtninger , som ere baserede paa den 

 Kjendsgjerning, at hverken Kobber, Wismuth eller An- 

 timon (og hoist sandsynlig ei heller de övrige Metaller) 

 kunne sammenpresses til större Tæthed, end de faae ved 

 en feilfrie Smeltning. 



Den förste Slutning , som vi kunne drage af hiint 

 Factum, naar vi gaae ud fra vore atomistiske Anskuelser, 

 er den: at Atomerne i Kobber, Wismuth og Antimon, 

 (og sandsynligyiis ogsaa i de övrige Metaller) maa være 

 anordnede paa den tættest mulige Maade, d. v. s. efter 

 III 4. B b 



