ropade han plötsligt som en besatt. Det lät inte långt borta, 

 men det tog en evig tid att ta sig dit, några hundra meter. 

 Och där stod lappen vid redet av kuorga — fågeln som är 

 stor som en människa. 



— ■ Du skall se — upprepade han, och han sade det inte 

 förgäves. Hur där såg ut etsade sig på min näthinna som 

 en av bilderna här, den enda jag äger därifrån, ty att hantera 

 en kamera i en sådan belägenhet hade jag den tiden ingen 

 kunskap om. Det var alltsamman sa annorlunda än min före- 

 ställning, att tranan måste bo mitt ute på en milslång flat 

 mosse. Det är ofta så med ting som man väntat sig mycket 

 av. De te sigf så annorlunda i verklig-heten. 



En hals av myrarna omkring, ett band av öppet gungfly 

 böjde sig genom djungeln, med flikar av stilla, blankt vatten, 

 där dyn stod lös och becksvart ut under stränder av simmande 

 vissna gräsflak. Enstaka skelett av döda fjällbjörkar visade 

 att det ändå fanns botten. På ett ställe sköt videskoQ^en fram 

 bedrägliga landfästen till en brygga, som bara blivit en liten 

 holme ute i det värsta. Vad lappen haft för infall, när han 

 första gången tog sig dit, är en gåta. Finnen, som var med 

 oss, menade fundersamt att — hit kommer nog aldrig var- 

 gen. Det var noof den alldeles riktiga tanke som kuorga 



o o ö o 



själv hade haft, när hon sökte sin boplats där. Ty vargen 

 var väl det enda djur utom människan, som kunde hota 

 henne därute. Kungsörnen rör henne knappast, och räven 

 aktar sie noof att eå, där hennes långfa hals skulle kunna bli 

 synlig bland buskarna. 



Och boet — örnnästet på marken som jag föreställt mig 

 det var knappast något bo. Där fanns en enda tuva, stor 

 som ett bord, mellan två av de yttersta videsnåren. På den 

 var en platt bale av gammalt gräs och där lågo de två. 



l8 



