Ingen hade en aning om var hon fanns. Men när vi sett oss 

 mätta och jag undergivet avstått frän den första förmätna 

 tanken att ge mig på sådana fåglar med den tidens kamera, 

 hon skulle ju dessutom kläcka strax och vara försvunnen 

 i Sjaunjaapes vildmark — när vi då arbetat oss ut ur träsket 

 och hiet där, och skulle begynna vår mödosamma vandring 

 tillbaka, då hejdade hnnen oss och pekade åt ett håll, där 

 myren lag öppen som en vidsträckt sank äng söderut. Och 

 där, lånort borta, stod kuorcra — »fåg-eln som var stor som 

 en människa». 



Hon såg verkligen ut så det ögonblick hon stod där hög- 

 rest och spejade åt vårt håll. Men det var helt kort. Hon 

 böjde sig ned, hon gick några långsamma steg, hon reste 

 sig inte igen, hon åt. 



— Ah, du kloka fågel — -! 



Sen vandrade jag kring Lapplands milsmyrar ännu fyra år 

 och sökte med lappar och finnar, som kände landet ut och 

 in, men aldrig fann vi något mera bo av kuorga. Först efter 

 ytterligare år bland andra land och fåglar, när minnet av 

 kuorga hade bleknat till bilden av en stjärna som jag vågat 

 sträcka ut handen efter, berättade händelsevis en man att i 

 en ödslipf skogstrakt inne i det småländska höjandet fanns 

 en egendomlig sjö, ett slags översvämmat land, och där »visste 

 han om ett tranbo . Det skulle ligga på en holme. 



Det lät så tokigt, och jag tänkte stilla, att kuorgas bo 

 kan ju hända att man hittar en gång eller två i livet, om 

 man har tur, men man vet inte om det pa förhand. På 

 : en holme var det också. Men det var Eugen Hemberg 

 som berättade, och jag reste dit på kvällen. Det var i 

 början av maj. Tranorna borde haft ägg ett par veckor. 



22 



