Och det hade de nog. Men var: Ty sjön fanns, och hol- 

 men fanns, men där syntes inga tranor pa den. Men jäg- 

 mästaren, som höll sin hand över nejdens vildnad, hade sett 

 en trana flyga mellan sjön och skogen i vår. Hon var tyst, 

 hon var ensam; alltså låg här väl ändå en trana på ägg i 

 trakten. 



Sjön var ett nät av holmar med lite vatten emellan, ett 

 översvämmat ödsligt myrlandskap, där gungflyet försvunnit ned 

 på botten och böljorna kluckade mellan holmarnas träd. Min- 

 net från videdjungeln på Sjaunjaape lekte i hågen. Var fanns 

 här försumpad lövskog, helst videsnår med smala fjällbjörkar, 

 om man fick be om det, med utsikt åt två håll och möjlighet 

 att osedd fly åt två håll. Så rodde jag och drev med båten 

 från land till land och hittade den döende skogen. 



Det var ett bälte av kringflutet land, där barrskogen ännu 

 stod torr och tät högre upp, men där vattnet långsamt tog 

 livet av det smal vuxna björket i sänkorna. Och i en av dem, 

 när jag kom vadande där i den ena stranden, skymtade rörel- 

 sen av ett par stora vingar genom de döda trädens galleri 

 vid den andra. 



Tranan! — Hon måste ha sprungit ut till stranden och 

 flugit bort i skydd av barrskogens vsigg. Varifrån alltså? 

 Jag försökte räkna ut, vid vilken punkt hon kunde ha varsnat 

 mig komma ur närmaste bryn av barrskog, och tog linjen 

 därifrån till den plats där hon först syntes. Numret föll ut. 

 Inte hundra steg in i träskskogen låg boet. Och det var 

 precis samma bo som på Sjaunjamyren, det vill säga egent- 

 ligen inget bo alls utan bara två härligt vackra ägg som 

 lågo en handsbredd ifrån varandra på en tuva, bred och flat 

 som ett altare, och med någon handfull gräs didagt under 

 dem som enda spår av den stora fågelns omsorg. Och jag 



24 



