stod där trött men andäktig med mössan i hand, helt visst 

 hka andäktig som inför något av gudsnådHga snickare hop- 

 spikat åkare, med tanken på att detta hände väl knappast 



mer än tva gånger i livet. 



Det var sent på dagen. Här gällde bara att komma fort 

 undan, så att äeeen inte finsko fem minuters köld mot kval- 

 len, och att samtidigt klargöra för tranorna, att här hade ingen 

 sett något bo och den här båten var bara en enfaldig fiska- 

 res båt, som råkat driva upp på deras strand utan all avsikt. 

 Där spejade nog som bäst från någon säker utkik fyra tele- 

 skopögon på mina förehavanden. Och så stöttes båten ut 

 och drev sakta nedåt sjön, medan jag låtsade syssla med 

 nät över relingen och tittade förstulet med en kikare. Men 



o 



ingenting syntes där och ingenting hördes, förrän det just 

 skymde. Då kommo de båda väldiga fåglarna seglande 

 tysta som andar ut över vattnet och försvunno bakom den 

 döende skogens silhuett — de syntes inte till mera — och 

 jag rodde hem med hjärnan full av gåtor och funderade en 

 vaken natt på hur i all världen detta skulle gå till. Bara 

 möjligheten att fa se en gammal svensk trana i vitögat^ med 

 en kamera var ju tillräckligt att hålla en vaken i veckotal. 



Men — tänker någon — det är väl en enkel sak att göra 

 sig en riskoja där det passar och lägga sig där med en appa- 

 rat. — Ja då! Det är en mycken enkel sak och osvikligt. 

 En mycket erfarnare man med kamera än jag blev en gång 

 äntligen visad till ett tranbo och gjorde sig en sådan där 

 riskoja, helt säkert m)Tket skickligt. Och tranan kom och 

 såg och övergav alltihop. 



Det sättet var alltså beprövat, och fyra, fem lika bra kände 

 jag till. Om tiden bara tillåtit mig att ligga gömd på av- 

 stånd först och se eller att pröva mig fram försiktigt under 



26 



