ett par veckor. Men så lång tid stod inte till buds. Det 

 var redan några dagar in i maj. Tranan kunde ha kläckt 

 om en vecka en morofon när som helst och vara borta med 

 ungarna, kanske flyga till närmaste land med dem. Med 

 hennes goda huvud var ingenting riktigt omöjligt, utom att 

 bygga riskojor som hon inte genomskådade. Det var en vecka 

 att vinka på. En vecka med regn, det behövdes inte mer 

 för att göra det hopplöst. Men följande morgon var det en 

 första solklar sommardag och i båtstäven hade jag samlat 

 ett förråd av en läng kökskniv, en sticksåg, en trädgårdssax, 

 en yxa, ett spett, två spadar och några tomma säckar. 



Drängen, som följt med på gott och ont och inte riktigt 

 visste vad det gällde, bligade fundersamt. 



— Det är värre än vi skulle ut och gräva efter en skatt, 

 utlät han sig. 



— Vi ska det, Johanson, lovade jag, och han skall få sig 

 en hederlig andel, bara han kan hålla tyst om'et. 



Jo, det kunde han, och så rodde vi genom sund och vikar, 

 tills den döda skoo^en låg: rätt under oss i vind. Då fick 

 båten driva, och jag berättade oskyldiga historier, medan 

 Johanson skrattade så att det hördes över halva sjön, och 

 när stäven sköt upp i träsket där tranan bodde, hade hon 

 själv flugit bort för länge sen, efter att först ha kunnat gran- 

 ska oss i lugn och övertygat sig om, att vi voro då bara en- 

 faldiga fiskare som allraminst ville smyga oss på henne. Var 

 hon fanns var alltjämt förborgat. Stränderna voro ett virr- 

 varr av skog och sänka myrar. Men när vi burit upp våra 

 redskap bland träden och jag stod i vatten över knäna och 

 skar upp träsktuvorna med den långa kökskniven, släpptes 

 plötsligt det växelvisa ropet av de båda tranorna löst borta 

 på myrarna, så gällt och genomträngande att göken teg i 



27 



