björket, där han giljade nyss. Solen stod högt på himmehi 

 och med äggens värme var där ingen fara, sen jag försiktigt 

 lagt en yllehalsduk över dem. Vi hade ett par timmar för 

 oss. Och så grävde vi och skar opp av träskets innandömen 

 allt vad tygena höll, tills det blev en brunn eller ett stycke 

 skyttegrav, inte tjugo steg frän tranboet. Solen stekte och 

 svett och ävja runno. Hur vi sågo ut är bäst att inte tala om. 

 Men när vi burit bort alla rötter och torv i säckarna och 

 byggt över brunnen med vidjor och oljad duk, planterade vi 

 träskets vackraste blomster på den nya tuvan och drogo våra 

 färde under högljutt samspråk. Men först hämtade jag min 

 ullhalsduk från äggen och kände att de alltjämt voro varma. 



Jag är viss om att allt flera människor i vår lid skola 

 känna och vilja förstå detta, vilken charm det kan ligga uti 

 att med små medel, tålamod och gärna lite list, bereda sig 

 hemligt tillträde till de slutna familjekretsar i naturen, från 

 vilka vi människor genom mänga släktleds ogärningar blivit 

 utstötta, att »draga sina skor av sina fötter» och smyga sig 

 in i det heliga rum, där naturens förnämligaste varelser ■ — 

 näst människan — äro hemma hos sig, inte för att döda 

 och släpa med sig liken utan för att sitta ganska andäktig i ett 

 hörn och lyssna och se och kanske stundom få känna denna 

 underfulla och kostbara rörelse i hjärtats närhet, som plötsligt 

 är där, när en liten fågelmor häns}'nslöst försvarar sin kull 

 mot en mångdubbelt starkare fiende. 



Den dag jag satt gömd där i träsket i ävja och vatten, 

 törstig och trött, och såg den stora kloka fågeln med en 

 omsorg som inte kan beskrivas hjälpa fram sin unge ur ägg- 

 skalets fängelse, är en av de dyrbaraste dagarna i mitt li\'. 

 Ord bli så hjälplösa, när man vill beskriva sådant. Bilderna 

 få säga så mycket mer. De inbragte mig ett hederligt 



28 



