två man som den kommit. Att den ena ; gubben>^ var konst- 

 gjord kan ingen begära att tranorna skulle se, om de också 

 ha ögon, så att de kunna se en trast på en kilometer. Det blev 

 stilla i denna sällsamma skog, där unga smäckra träd stodo 

 döda, som om någon skurit av deras rötter. Men göken, som 

 måste älskat stället för solens skull, kom inflygande efter en 

 rödskimrande hona. I min kameraspegel hade jag en bred 

 vinkel av träsket och kunde följa hans giljarefärd, där han gol 

 sig fram från träd till träd efter den sköna, som alltid pas- 

 sade på att smita undan, just som han var mest i extas att 

 gala. En timma hade jag tänkt att det skulle dröja för 

 tranan att se båten försvinna, kanske finna sin make och i 

 varje fall stilla sin hunger, vilket hon ju ändå måste lämna 

 äggen någon tid av dagen för att göra. Jag väntade mig, 

 att hon skulle komma smygande bland snår och träd borta 

 på andra sidan boet, försiktigt granskande denna tuva som 

 inte funnits förut. Min förskräckelse vid hennes uppenbarelse 

 var plötslig och stor. Åt ena sidan, åt motsatt håll mot vilket 

 fågeln brukade flyga bort, hade jag skurit några springor 

 genom tuvtaket för att kunna se; jag höll just på att ut- 

 vidga dem med kniven; det hade inte gått en kvart och det 

 var alltså god tid, och så — där stod tranan livslevande 

 inte tio meter ifrån mig och följde uppmärksamt mitt före- 

 havande. Åtminstone föreföll det mig så de sekunder jag 

 sakta som en förlamad, millimeter för millimeter, drog till- 

 baka kniven ur ena springan, medan blicken var fastnitad vid 

 tranan genom den andra. 



Hur mycket hon verkligen sett eller uppfattat hade jag 

 ineen anine om. Det förefaller som om hon måste ha sett 

 knivens blanka rörelse i gräset. Men hon stod alltjämt kvar 

 och det var då jag inför detta aldrig återkommande tillfälle 



32 



