— hon var ju mycket närmare mig- än boet — försökte att 

 omärkligt lossa kameran från stativet för att vritla den över, 

 så att jag kunde nå till fågeln med bilden. Och kameran 

 lossnade mycket villigt — det måste ha varit något fel vid 

 fastskruvandet — och gled med en snabbhet, som jag inte kan 

 fatta, ned i d}n och vattnet och försvann. Hon var som ett 

 levande väsen i mörkret därinne. Och i väggen under taket, 

 i tuvans framsida, gapade det runda hål i mossan, i vilket 

 jag med sådan omsorg nyss förut monterat in kameraögat. 

 Genom dess fönster såg jag hur tranan reste på halsen och 

 fixerade förändringen. Hon måste ha hört plaskandet och 

 hon måste, föreföll det mig, kunna se varje detalj inom ramen 

 för den ljusstråle, som trängde in, alltså även mitt ena gröna öga. 

 Och där satt jag utan möjlighet att röra mig, utan möjlighet 

 att fotografera mera och med kameran tillspillogiven i vatt- 

 net, vilket ju visserligen alltsammans betydde noll och intet 

 inför tanken att nu hade tranan förstås avslöjat mig och så 

 var hela saken förlorad. — I sanning en Tycho Brahedag 

 såg det ut att bli! 



Då inträffade detta, som är bland de egendomligaste tec- 

 ken till överläggning och reflexion jag mött hos ett djur, 

 och som ytterligare st)'rkt mig i tron, att tranan bland fåg- 

 larna vad huvudet beträffar står i en klass för sig. I stället 

 för att skrika och fly hals över huvud som en snäppa 

 eller en vildand skulle ha gjort, i stället för att misstänksamt 

 gå undan och inte väga komma igen, såsom en vildgås 

 eller spov skulle handlat, dröjde tranan måhända en minut 



— jag är övertygad om att hennes hjärna i den minuten 

 \'ägde begreppen för och emot — och så kom hon med 

 värdigt lugn, om också försiktigt, gående genom träskvattnet 

 för att undersöka vad detta var. Min belägenhet där, utan 



3—222 72,?. Berg, Med tranorna Ull Afrika. 33 



