kamera och med den åtrådda stora fågeln nalkande sakta, 

 låter sig lättare tänkas än beskrivas. Vilka bilder det kunde 

 ha vankats, där hon kom, med solljuset flödande över dräk- 

 tens blekgrå siden. Det var ju bara att vänta, att hon vart 

 ögonblick skulle se mig genom den öppna gluggen efter 

 kameran. Hon kom på, jag skulle tro, tre meters avstånd. 

 Hopsjunken så långt in mot väggen jag förmådde och med 

 vattnet långt över gummistövlarna, kunde jag till slut bara 

 se hennes långa ben. Så försvunno även de, och jag vå- 

 gade ju inte röra en fena för att inte förråda mig. Det 

 gick en e\'ighet. När jag såg på klockan sen, hade det varat 

 nära tre kvarts timma, innan jag fick se henne igen. Hon 

 måste ha stått nästan över mitt tak och sedan gått runtom- 

 kring och stannat pa flera ställen för att granska, ty när 

 hon åter trädde inom det lilla synfält gluggen beredde mig, 

 orick hon med låno-a stea- rätt ifrån m\Q- bort till boet, där 

 hon vände och flyttade äggen flera gånger, innan hon lugnt 

 lade sig att ruva. 



Då vågade jag anse situationen tills vidare räddad och 

 sköt med en kvist upp den ena mosstappen efter den andra 

 i den farliga ghiggen, noggrant passande de sekunder då 

 det skarpa bruna ögat därframme var riktat på något 

 annat. Först sedan blev det möjligt att kavla upp ärmen 

 och fiska efter kameran — jo, hon fanns där ■ — hur hon 

 såg ut kunde jag bara ana i mörkret därinne. Och ändå 

 måtte tranan ha märkt någon rörelse. Hon reste sig, stod där 

 med sträckt hals — sannerligen var hon inte snart sagt hög 

 som en människa — och nu kom hon igen, gående pä samma 

 säkra sätt med blicken spänd i denna misstänkta tuva. Detta 

 hände gång på gång den dagen. Hon ruvade en halvtimma, 

 en timma och mera och tittade långa stunder inte alls åt 



34 



