tillsammans och så hade jag ingen kamera. Det var en 

 lång dag, innan solen gick ner och båten på order fick 

 lov att landa med sin gubbe, men ingen logeplats på värl- 

 dens förnämsta teater skulle jag velat byta mig till mot 

 gropen i träsket och det stilla skådespel, som gavs i den 

 döda skocren där. 



o 



Hannen stannade till hälften dold bland några träd, medan 

 honan åter gick till boet, och jag hade äntligen möjlighet att 

 utan risk maka mig lite till rätta och börja samla rönen om 

 dessa ganska märkliga personligheter. Han gjorde sedan 

 alltid på samma sätt. Han gick aldrig fram och jag såg 

 honom aldrig ruva eller befatta sig med äggen. Försåvitt 

 »han var hannen-. Något bevis för det äger jag inte men 

 antager, att det var honan som skötte boet. De voro lika 

 som två bär, han föreföll obetydligt mindre. Vad jag dessa 

 få dagar lärde att skilja makarna på var att hannen förde 

 sin hals rakare och att grränsen mellan den svarta och vita 

 färgen på halsen var något olika i formen. På det rödbruna 

 fältet på deras ryggar syntes ingen märkbar skillnad. 



Hos nästan varje namnkunnig djurart finnes någon liten 

 egendomlighet, med vilken de lärde brytt sina huvuden. Hos 

 tranan var det alltid de bruna fjädrarna. Man upptäckte en gång- 

 för länge sedan, att gamla tranor på sommaren hade rostbruna 

 fjädrar över hela ryggen. Hur kom detta sig? En österri- 

 kisk lärd påstod sig då ha iakttagit, att honan smetade ryg- 

 gen full av myrjord i avsikt att ej så lätt vara synlig för 

 fiender, där hon låg ruvande. När vår berömde Sven Nils- 

 son i sin fauna skall yttra sig över detta, skriver han: »Men 

 då H:r v. Homeyer förmenar, att tranan själv besmörjer sig 

 med denna färg för att likna mossen, där hon häckar, torde 

 få ornitologer dela hans mening.» 



36 



