österrikaren hade inte sett fel. En annan svensk, Meves, 

 kom senare på idén att analysera några av de roströda fjäd- 

 rarna och si — de innehöllo samma järnhaltiga beståndsdelar 

 som den röda ävjan i våra träsk och de »rostiga» stenarna i 

 våra vatten, där myrmalmen finnes. Men å andra sidan före- 

 föll Sven Nilssons reflexion alldeles riktig angående motivet. 

 Det var svårt att förstå, varför tranan skulle skaffa sig 

 en extra skyddsfärg just på ryggen. Vem skulle hon skydda 

 sig emot? Ingen fågel, inte ens kungsörnen, lär ge sig i 

 kast med hennes vassa näbb, och människan hade ju inte 

 lärt sig flyga på den tiden. Att fåglar äro rostfärgade av 

 järnhaltigt vatten är ingenting sällsynt. Den vackra roströda 

 ytfärgen på den gamla lammgamen, vilken färg han förlorar i 

 fångenskapen, anses vara en frukt av hans bad i bergsbäc- 

 karna. De gamla vita svanarna från tundrasjöarna ha rost- 

 gula fläckar på sin skrud efter vattnet, och mängder av and- 

 fåglar ha detsamma, utan att det förefaller som skyddsfärg. 

 Men återigen — att tranan verkligen bestryker sin rygg med 

 myrvatten och ävja såg jag under dessa dagar flera gånger. 

 Det kan inte förnekas, att de roströda fjädrar hon på det 

 sättet skaffar sig äga precis samma färg, som hennes sma 

 ungar fått att skydda sig med under hela uppväxten. Och 

 skyddsfärg hos en ruvande fågel kan mycket väl vara riktad 

 även mot hot från sådana fåglar, vilka ej äro starka nog att 

 anfalla den ruvande själv, men vilka det gäller att hålla i 

 okunnighet om boets plats, för att de ej, när fågeln lämnar 

 detta och söker föda, på förhand skola veta var de ha att 

 söka de skyddsfärgade äggen eller, om dessa äro täckta av 

 skyddsfärgat dun, den plats där äggen äro dolda. 



Att tranorna beaktade och fruktade de fiender, vilka kunde 

 hota deras ägg och ungar, fick jag flera gånger bevis på. 



38 



