Hannen, som långa timmar kunde stå på vakt i boets om- 

 givning, hade här ett särskih språk av svaga knorrande ljud 

 i olika tonarter, med vilka han uttryckte sina meningar. 

 Honan svarade sällan förrän ungarna en dag blivit kläckta. 

 Då »talade» de båda ivriort. 



Kom nu en vrak seglande, vilket dagligen hände flera 

 gånger, följde båda fåglarna honom noga med blicken, och 

 hannen lät höra ett upprepat varningsläte. Likaså var gång 

 en kråka visade sig i träden. Då hände också, att han satte 

 ned det upplyfta benet och tog några steg för att se bättre om 

 den misstänkta möjligen satt sig där hon inte så noga kunde 

 observeras. Kom återigen en oomtvistat oskyldig fågel, gjorde 

 ineen av fågflarna min av att intressera siof. Gökhannen, 

 som säkert alltså ansåg denna träskskog vara lika mycket 

 hans som tranornas, fladdrade dagen i ända från träd till 

 träd och lået mellan buskarna, outtröttlicr med sitt oralande. 

 Jag betraktade honom som en bundsförvant, ty så länge han 

 satt i en buske ovanför mitt huvud och gol, måste tranorna 

 ha ansett min tuva fri från misstankar. Det kunde falla 

 honom in att slå sig ned på en kvist rätt ovanför tranan i 

 björkslyorna och gala, som om han hölle serenad för henne, 

 och hon såg knappt åt honom. 



Här tog nu olycksdagen slut, och efter ett par dagar 

 var jag åter gömd under tuvan med en annan kamera och 

 bättre beredd på vad som kunde inträffa. Den första 

 som kom till tranboet då, när allt blivit lugnt, var en drill- 

 snäppa. Hon bodde inunder en enbuske pä närmaste torra 

 backe och hade träskets tuvor och polar till jaktmark. Hon 

 hittade något att äta vid boet och stod uppe i balen bredvid 

 äggen, när tranan kom skridande genom björket. Hon stod kvar 

 tills den hundra oån^er större fr änden var alldeles över henne. 



40 



