Då o-ick hon sakta ned från boet som för att lämna 

 plats. Och tranan, fastän hennes ena ägg just skulle kläckas, 

 hade uppenbart ingen tanke på att hugga den lilla inkräk- 

 taren utan började blott pyssla med det kläckfärdiga ägget, 

 innan hon, alltid lika \-arsamt, med sakta krökning av de 

 långa benen sjönk framstupa ned över sin skatt på tuvan. 

 Hon låg stilla där länge, men hon hck en plötslig ingivelse 

 av oro; jag trodde först, att hon varsnat något hos mig. Hon 

 reste sig hastigt och gick sin väg, framåtlutad med indragen 

 hals, pä samma sätt som hon smugit sig bort från boet, när 

 båten kom för att hämta mig den olyckliga dagen. Vad 

 kom för henne då? Hon kom strax tillbaka och visade 

 ingen oro. Men det har ofta hänt mig, att de allra klo- 

 kaste fåglar, just när de i timmar synts fullkomligt obe- 

 rörda, plötsligt få en känsla av oro eller skräck, alldeles 

 som vi människor. Då rusa de i väg hals över huvud, 

 men lugna sig efter en stund och komma tillbaka som om 

 ingenting hänt. Yttre tecken till fara ha inte synts. Vad 

 är det då som kommer för dem? Så måno^a o-ånorer har 



O O c> 



iasf iakttaofit detta och finner in^en närmare förklarinof än 

 det mänskliga begreppet att — de tillåta sig att ha nerver. 

 De minnas något som har hotat dem, de tro sig se, de in- 

 billa sig och handla därefter, alldeles som vi. Inte ens i 

 våra svaga sidor lyckas vi alltså helt och hållet skilja oss 

 från djuren. 



Tranan kläckte sin första unee den daeen. Förvisso var 

 jag ute i grevens tid, men det var också en stor lycka att 

 få se detta fortskrida framför kameran i grannaste sol hela 

 dagen. På morgonen såg jag att näbbet av en unge tittade 

 ut genom det ena grova skalet. Med vilken varsamhet skötte 

 nu inte den stora fågeln denna tillblivelse. Förut under 



42 



