förmådde jag inte urskilja, skärvor av skalet. För varje gång 

 det hände, såg jag mera av ungen, för varje gång sysslade 

 hon längre med honom. Vid middagstiden, när hon för väl 

 tjugonde gången reste sig för att undersöka, hade en stor 

 förändring inträtt. Skalet hade spruckit i tvä delar, och 

 emellan dem syntes halva den röda ungen. Hon blev så 

 ivrig då. Hon visste rakt inte, på vilken fot hon skulle stå. 

 Från den annars så omutligt tysta stora fågelns strupe trängde 

 små egendomliga, till hälften undertryckta ljud av iver och 

 oro och deltagande för detta märkvärdiga barn, som var 

 så mycket mindre än hon själv. Med den ömmaste om- 

 sore skilde hon skalen från hans våta dun och makade dem 

 åt sidan, så att de för all del inte skulle kunna skada honom 

 — det såg så egendomligt ut med den lille röde kyckhngen 

 till den högresta tunga fågeln — och med ett obeskrivligt 

 stilla kurrande av tillfredsställelse såg hon till, att han kom in 

 under hennes bröstfjädrar för att torka, när hon ånyo bredde 

 ut sin moderlighet över underverket. 



Det gick en stilla timma, det gick två och tre. Då var 

 där något som rörde sig i de mjuka fjädrarna under bröstet. 

 Den stora vingen lyftes försiktigt och ut i solen kravlade en 

 liten nyfiken byting, som redan ville se världen och torka 

 sina kläder på egen hand. Under tuvan tog jag mina sista 

 plåtar, med vissheten att detta fick jag aldrig se mer. Och 

 när båten sakta drev i land och tranan smugit sig bort, skyn- 

 dade jag därifrån så fort som möjligt, för att ungen inte 

 skulle vara utan skydd sen solen gått ner. Men när vi hastigt 

 rodde våra färde, stodo tranorna tillsammans på en öppen strand 

 långt borta och ropade ut i den stilla kvällen, så att ekot 

 från fjärran skogsbryn svarade långt sen de sista ropen 

 tystnat. 



46 



