Nästa dag regnade det och jag vågade inte störa dem, 

 och nästa dae iQfen såo- jao- dem för sista orånoren, åtminstone 

 här i deras skoe, i vår Qremensamma torftioa hemtrakt. När 

 vi smögo oss fram i träsket om morgonen, sprang tranan ned- 

 hukad bort från boet i vår åsyn. Det var enda gången det 

 hände. Men så hade också den andre ungen kommit till 

 världen nu, och den förste satt upprätt i balen med en min, 

 som undrade han vad det var för slao-s fåg^el som kom. Det 

 var lätt att förstå, att de skulle vara försvunna i träskets 

 gömslen om några timmar bara, och jag gömde ännu en 

 gång min kamera under tuvan för att kanske äntligen få en 

 bild av båda tranorna. Men det var en fåfäng förhoppning. 

 Det hade inträtt en förändring i mödornas fördelning. Båda 

 ungarna voro färdiga att gå ut i världen, honan hade fyllt 

 sitt tåliga värv, och hannen trädde in i hennes ställe. Med 

 förvånine sågf jae honom komma crenom snåren. Det var 

 alltså här som bland så många mindre vadarfäglar, att hannen 

 övertog vården av de späda ungarna. Honan kom strax 

 efter, men det var han som gick fram till boet och lockade 

 på ungarna, medan hon stannade i snåren och lugnt putsade 

 sina fjädrar. Men han var inte lugn. Om han möjligen hela 

 tiden misstänkt min närvaro eller om han blott denna sista 

 dagen fått klart för sig, att inte allt stod rätt till här i träsk- 

 skogen, det förstod jag inte. Säkert är att han inte på vill- 

 kor ville visa sig öppet vid boet. Han stannade bara någon 

 meter på sidan, men så skickligt dold bakom björkstammarna 

 och i snåren, att jag omöjligt kunde få honom in i kameran. 

 Att det lyckades ändå, var bara en slump och en ovanlig 

 händelse orsak till. Därom sedan. Han lockade på ungarna 

 och den största ungen svarade. Den var hungrig, och 

 hannen hade något i näbbet till honom, en larv eller ett 



48 



