grodyngel, vad det var kunde jag ej se. Honan svarade ibland 

 och lockade hon också, och slutHeen gfick den stora ung-en 

 med stadioa stecr ned över bokanten och försvann bakom 

 björkarna. Han hade varit där förut. Det gick en rundlig 

 tid. Den andra ungen var också hungrig. Han stukade 

 omkring i boet och pep. De gamla svarade. Det var deras 

 sätt att locka ungarna med sig från boet, så snart de voro 

 färdiea att o^å. De fin^o helt enkelt inoen mat förut. Under 

 min tuva hade jag redan uppgivit hoppet att ia en bild av 

 hannen. Det skulle inte dröja länge, förrän hela familjen var 

 försvunnen bakom träden och bara äggskalen kvar i boet. 

 Då inträffade det, att en kråka kom flygande och satte sig i 

 en björk rätt ovanför boet. Hon hade detta korta kraxande, 

 som säeer att hon sett nå^ot, som intresserar henne. Tra- 

 nornas långa halsar blevo i ett nu synliga över snåren. Han- 

 nen gav till ett skarpt, skorrande varningsläte. Men kråkan 

 lät sig intet bekomma. Hon fortsatte att kraxa nyfiket och 

 for utan vidare ned på en gren lagt över tranboet, bara ett 

 par meter ifrån ungen. Det var inget tvivel om hennes av- 

 sikter, och det är målande för hennes oförsynthet. 



Det var mer än tranfar kunde tåla. Sina misstankar mot 

 mig lät han fara vart de gitte just då. Som en retad tjur 

 kom han in på arenan. Han skrek av upphetsning och ply- 

 merna vajade. Kråkan for naturligtvis sin kos under åtbörder 

 av högsta förskräckelse. Tyvärr vände han ryggen åt mig 

 och kom i skugga pa bilden, men när han mera värdigt be- 

 ofav sie ut ur fältet och åter kom ihåtr sin försiktio^het, fick 

 jag honom, just som han gav min tuva en lång blick över 

 snåret. Då var boet tomt så när som på skalen. Den andra 

 ungen hade passat på att smita och skådespelet var slut. 



Det var så frestande att få krypa ut då och gå efter 



50 



