brushanar slogos i kärren. Beckasinerna susade kring- rym- 

 den. Jordug-glans blåsande hördes överallt, utan att någon 

 rätt kunde bestämma var det kom ifrån. Framför våra 

 fötter lyfte små snäppor, inte större än sparvar. Där fanns 

 så m\xket att stanna för och se efter. En sällsynt blahök 

 flög upp framför oss gång på gång, som ville han visa 

 oss vägen. Men lappen vaggade outtröttlig åstad, och på 

 alla fråoor svarade han oföränderlig-t att — »det är bara lite 

 mil till». Han visste alltför väl, att ju högre solen steg efter 

 midnatt, desto omöjligare tungt blev det att orka fram över 

 den tuviga, lösa marken. Mot morgonen förde han oss in i 

 en trakt av träsk, där det bar ner under stegen överallt, och 

 bälten av videskogar, där vi måste tränga oss igenom snåren. 

 Han började leda oss fram och tillbaka och slutligen stannade 

 han. Han hittade inte längre. 



Ingen var förv^ånad över det. Det hade varit mera egen- 

 domligt om han hittat. Vi stodo där vilse på ljusa dagen i ett 

 igenvuxet moras. Videpiskorna slogo över huvudet och i an- 

 siktet, när man steg på en rot för att akta sig för dystråket 

 bredvid. Och i denna djungel skulle finnas tranor. Det syn- 

 tes naturligtvis inte en fjäder, och jag begagnade min enkla 

 blandning av de tre gångbara språken däruppe för att för- 

 klara för lotsen att — det här trodde jag just vad som helst 

 om. Flera ha nog varit ute för den sorten — i Lappland 

 eller Palestina, det är detsamma — som med målande beskriv- 

 ningar lockar en att traska ett halvt dygn eller mer efter någon 

 märkvärdighet som de sett, och när det så kommer till kritan 

 finns där ingenting utom att — nu vill de ha betalt. 



Men lappen upprepade bara det enda svenska svar han 

 visste — du skall se, du skall se — och när vi kravlat och 

 vadat åt olika håll och fram och tillbaka hela morgonen, 



l6 



