Första sommaren syntes där inte en enda. Det var långt 

 inne i högfjällen. Andra våren, när isen bröt på älven, såg 

 jag ensamma par komma sträckande upp genom Kalixdalen. 

 De färdades tyst och snabbt och försvunno inåt fjällen, som 

 höjde sina vita huvor i fjärran. Folket påstod, att de bodde 

 på de milslånga myrarna, där en människa inte kunde ta sig 

 fram annat än om vintern. Alla hade sett dem flyga, men 

 ingen där hade någonsin sett ett tranbo. Jag sökte kring 

 gungflyet, där svartsnäppan höll till, och på myren under 

 fjällen, där småspoven hade sitt rede. Men där fanns inga 

 tranor. Det gick en tredje vår och jag hörde deras rop om 

 nätterna — de voro alltid två — från det otillgängliga myr- 

 landet kring Sjaunjaälven. Därute hade de sina ungar. Fin- 

 narna hade sett dem vid slåttern på hängdyn, där det varken 

 bar eller brast. Så hände det en dag på fjärde året mot 

 midsommar, att en lapp, som sökte vilsekomna renar på 

 Sjaunjaape, kom till oss och berättade, att han hade hittat 

 äggen av kuorga — fågeln som är stor som en miänniska — 

 vid ett träsk, där sångsvanen bor vid sjön Avakajo. 



Det var hast. Lappen berättade att den ena av ungarna 

 redan fått hål på skalet och ville ut. Han lotsade oss dit om 

 kvällen och natten över sjöar och mo och myrar, varest inte en 

 renstig fanns och vi måste söka oss fram på känn, där 

 marken gungade så lite som möjligt. Mellan glesa band av 

 träskpinade och döende träd sträckte myrarna allt bredare 

 flak bortåt fjällen, och för varje gungfly vi nådde ut till 

 spejade vi efter tranorna. — Så måste de bo. Så måste deras 

 rede ligga, hopsläpat av ris och mossa som ett bortrövat 

 örnnäste långt ute på myrens havsyta, där de stora skarp- 

 synta fåglarna redan på kilometers avstånd kunde varsna, om 

 någon fara nalkades. Men inga tranor syntes till. Brokiga 



15 



