som bölade och sparkade jord och jagade oss utom syn- och 

 hörhåll Och där var en sekund, när Pang plötsHgt stod som 

 förstenad och jag kom rusande förbi honom och en svärm 

 rapphöns surrade som bin kring vara öron, medan vi löpte 

 vidare, tills stenmurarna pa en gång togo slut och heden låg 

 öppen och tranorna som vuxna ur jorden stodo framför oss i 

 långa led som soldater. Jag tyckte, att de voro mycket större 

 än jag själv. Och Pang såg dem strax och rusade i väg, 

 medan tranorna gol och skreko och lyfte mot solen med vingar 

 som stora mörka segel och flögo omkring den tokiga röda 

 hunden. Och jag sprang som för livet för att få honom fast, 

 uppfylld av en plötslig förskräckelsens tanke — att de kanske 

 kunde döda honom. 



Och solen sjönk och det skymde över heden, medan vi 

 letade oss tillbaka på en omväg för tjurens skull, som ingen 

 visste var han fanns i mörkret. Och jag snubblade på stenar 

 och fastnade i törne och ramlade i diken. Och tårarna rann 

 och hjärtat dunkade. Men Pang gick så troget bredvid. Och 

 mitt i natten hittade jag hem, trasig och utan mössa, och 

 hck ovett och somnade utan mat och drömde om tranor, som 

 anföllo byn och kommo med ljus i sängen. 



Och patronen stod på trappan i skjortan och dundrade 

 och svor: 



»Du är väl trangalen, pojksate^ Och gör du om'et, får 

 du stut!> 



13 



