Det var samma förhäxande rop, som trängt ned ur skyn, 

 när tranorna sträckte ut över kusten därhemma, liar fyllde 

 det allt rum mellan himmel och jord. Människornas röster 

 blevo så pladdrande löjliga, deras rörelser så otympliga 

 under de susande vingslagen däruppe. I detta landet bodde 

 två slags folk — människor och tranor. Människorna voro 

 bundna vid sina magra tegar, som de hägnat, och vid byarnas 

 små hus. Tranorna åter hade hela heden till hem och luften 

 att färdas genom vart det lyste dem. Att de voro flera fanns 

 för min inbillning- ingen tvekan om. Överallt ifrån trängde 

 deras rop in. Det lät ibland som vore de strax utanför 

 husen bara. Stenarna i gården brände som glöder under 

 skorna, där jag stod glömd bland dessa främmande männi- 

 skor. När patronens rygg försvann inom helgdagsrummets 

 dörr, kröp en hund och en pojke oförmärkt under staketet 

 mellan två husknutar. 



Därute syntes inga tranor, utom den flock som just flugit 

 över. Tegarnas stenmurar, som frän karetens höjd förefallit 

 så låga, stängde blicken åt alla håll. Tranflocken sänkte sig 

 och försvann bortom dem. Men däråt den tog kosan hördes 

 alltjämt detta egendomliga sorl. 



Det måste vara tranorna. — De måste ha stannat här — 

 därute på heden — bakom närmaste stenmur! 



Den rödbruna hunden, som var van att söka rapphöns på 

 tegarna, sköt just som en räv över muren. Därmed var gär- 

 det uppgivet och kapplöpningen i gång. Ty bakom närmaste 

 gärdsel fanns visst inga tranor och inte bortom nästa heller. 

 Men Pang, som uppfattade att det var frågan om nå'nting, for 

 före som ett torrt skinn. 



Där hände så mycket då, som jag inte minns hälften 

 utav. Där skenade vettskrämda får, där dök upp en tjur, 



12 



