Det var mänga mil att köra. Dagen var het, slätten en- 

 formig. Vägen slingrade dammig och vit som en läng tråd 

 längs en rad vita sma kyrkor, av vilka det ständigt dök upp 

 ännu en i söder, sa snart vi nådde den närmaste. Varken 

 Pang eller jag hade kunnat sova för jaktiver natten förut. 

 Solen stack i ögonen från söder. Kareten gungade. Och 

 så somnade vi båda. Vi drömde väl om jakt och knallar. 

 Vi vaknade vid dundret av patronens röst. 



Han hade stannat kareten. 



»Si! Si!» ropade han. -Si på tranorna! Si på tusan så 

 många de är!» 



Och jag minns det som i dag. Vi hade hunnit långt ned 

 på östra sidan av ön. Framför oss ledde vägen in bland en 

 handfull små o-rå hus. Därutanför och runtomkrino^ bredde 

 sig den ödsliga öländska heden, begränsad blott i fjärran 

 av Östersjöns smala band och delad av magra åkertegar i 

 flockar mellan fallfärdiga låga stengärdsel. En ensam väder- 

 kvarn reste sig vid vägen mot byn som fyren över ett hav. 

 Det syntes inte ett liv på all denna mark, förutom de häg- 

 rande gestalterna av några hästar, vilka t)^cktes simma i 

 böljorna av solhettan borta på heden. Men över dem, som 

 stigande ned ur skyn, kom tranhären. 



De kommo från norr med samma riktning som vi. När 

 jag spärrade upp ögonen, var den närmaste skaran inte längre 

 ifrån oss än att färgerna kunde urskiljas. Helt visst voro de 

 väldiga fåglarna ännu långt borta, när de för mig t)'cktes så 

 nära, att man kunnat nå dem med en kastad sten. Var när- 

 varo måtte inte ha bekymrat dem mycket. De höllo sin 

 kosa oförändrat. Efter dem kom ännu en flock samma 

 väg. Och bakom och över dem igen följde nu linje efter 

 linje, högre och högre, så långt jag minns att alvaren och 



lO 



