därnere och lyssna. Ty det var i deras rop det låg. Det 

 var en röst av frihet och längtan, som inga ord nådde. Och 

 den skar genom rymden och låste upp ett rum i mitt innersta, 

 som jag själv inte hade någon nyckel till. 



Att deras tåg däruppe var ett led i tranornas färd från allt 

 Sveriges land till den stora samlingsplatsen på flyttfåglarnas 

 ö fanns där ingen som berättade, och där gingo år, när deras 

 regelbundna kommande och farande över himmelen för mig 

 blott var en syn och en gåta. IJet inträffade alltid kring den 

 tiden, då jägarna i den lilla staden på kusten brukade bege 

 sig över till Öland för att jaga rapphöns och brockfågel. Då 

 hände det också en gång i det soliga september, att en pojk- 

 byting fick följa med, och från den resan står mötet med tran- 

 hären på Ölands älvar som min levnads första underbara äventyr. 



Han handlade med russin och socker och krut, den m)n- 

 dige småstadspatronen. Han hade bössor i rader på väggarna 

 i sitt kontor. Han kunde svära och dundra som ett åsk- 

 väder, men i hans krusiga skägg bodde också ett tordöns- 

 skratt, som kom hästar att skygga och den trumpnaste män- 

 niska att le. Kring magen hade han på jakt ett bälte som 

 rymde femtio skott och i bröstet ett hjärta av guld för 

 pojkar. Han var även den avundade ägaren till en rödbrun 

 hund, som hette Pang och vars främsta passioner det var att 

 äta russin och jaga stadens kattor upp på taken. Det var 

 på den jakten vi hade funnit varandra. Och det var som 

 Pangs utkorade vän pojken fick lov att följa med och bära 

 väskan, som det hette. Där vi sutto bakom patronens väldiga 

 rygg i den skramlande Ölandskareten, var han för oss en gud, 

 som rådde över jaktmarker utan ända och godsaker utan tal 

 instuvade i vagnslådan. 



8 



