ha alla något minne från en stund i vår barndom, när det 

 första gången ryckte i våra vingar. 



En minns storken, när han kretsade med sina ungar över 

 slätten, allt högre och högre, tills de försvunno i själva det 

 blå, som bleve de upptagna till himmelen. En annan tänker 

 på staren, som kom tillbaka och sjöng avsked vid sin holk en 

 sista solig morgon mot hösten. En glömmer aldrig, hur sva- 

 lorna kvittrade kring hemmets takås den dag de samlades till 

 den långa resan. En kan höra ännu, var stund han vill, de 

 vilda gässens kackel, där de färdades fram som Odins jakt en 

 kväll under stormslitna skyar. Från min barndoms välsignade 

 kust, där flyttfågelströmmen mot hösten rann förbi under måna- 

 der från Lappland och Finland och Ryssland och från ishavs- 

 landen upp emot Sibirien längre än vår världsdel '"räcker och 

 där det gavs dagar i gynnsam vind, när fågelhärarnas linjer 

 gledo över himlarunden från arla morgon tills stjärnorna tän- 

 des och stundom hela nätter igenom, står minnet av tranornas 

 tåg som inbegreppet av flyttfåglarnas lockelse för människo- 

 hjärtat. 



Deras färd gick alltid så oåtkomligt högt, jag tyckte i 

 jämnhöjd med solen. Deras vingar hade en helt annan bredd 

 än andra fäg^lars. För min inbillning voro de stora som män- 

 niskor och kunde fara över hela världen vart de ville. De 

 stannade aldrig på kusten där och de flögo inte alls samma 

 väg genom sundet som de oräkneliga vattenfåglarna. Tra- 

 nornal kommo alltid sträckande inifrån landet, från skogarna, 

 om från Lappland eller närmare visste ingen, och vi brukade 

 varsna dem däruppe endast därför att de ropade, när de 

 hunno ut över kusten. Det måste ha kommit över dem 

 någon tvekan eller oro just då. Kanske var det ungarna 

 som första eåneen såeo havet och bävade för att landet too- 



6 



