med kameran, men tanken att avslöja alltsamman för de 

 kloka fåglarna och vålla dem plötslig förskräckelse föreföll 

 mio; sä otacksam. Det fick vara, tills båten kom tillbaka mot 

 kvällen. Det var lite sol ännu da. Men den stora ungen var 

 redan försvunnen i träskets lab\Tint, \'ar de cramla nu hade 

 gjort av honom. Bara den lilla satt ännu bortom bokanten 

 och tittade snusförnuftigt ut i denna värld, som var så ofatt- 

 bart stor. Men det var gry i honom. Han stod som en båtsman 

 på benen, fastän bara dygnsgammal. Xär jag skulle ta honom, 

 bet han mig i fingret med ett litet vasst näbb. Och jag höll 

 honom till beskådande med samma vördnad, som man en gång i 

 livet rör vid en sällsynt blomma. Ty detta var alltså ungen 

 av lappens kuorga — fågeln som är stor som en människa». 

 — Du lille stackare, skall du bli så stor som de gamla 

 på ett par månader bara och kunna ta dig ner till Afrika 

 och se allt märkvärdigt där. Det vore väl konstigt, om man 

 inte kunde få följa med och se, hur du har det och hur du 

 tar dig ut därnere bland niggrer och krokodiler och fåglar, 

 som äro större än du nan"sin kan bli I 



^^M^r-^' 



•4-.- 



*-^ .«■ 'Sr*C-i«Wl:.A>B*>«. '44^ 



52 



